ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року		Справа № 380/11048/22 пров. № А/857/2052/23	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Довгополова О.М., Затолочного В.С.,
розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконними та скасування наказів, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2022 року (суддя Друзенко Н.В., м.Рівне, повний текст складено 27 грудня 2022 року), -
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – в/ч НОМЕР_1 ) в якому просив визнати незаконними та скасувати:
наказ командира в/ч НОМЕР_1 від 04.07.2022 №92 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» (далі – Наказ №92);
наказ командира 8 окремої автомобільної санітарної роти №195 про командирування ОСОБА_1 - командира 2 автомобільного взводу  8 окремої автомобільної санітарної рота 66 військового мобільного госпіталю (далі – Посада) у липні 2022 року до міста Кам`янське Дніпропетровської області (далі – Наказ №195).
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2022 року у задоволені позову відмовлено.
Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким позов задовольнити.
В апеляційній скарзі вказує, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, що свідчать про те, яке саме порушення військової дисципліни допущено позивачем у вигляді порушення розпорядку дня та неналежне виконання службових обов`язків. Також зазначає про неправомірність свого відрядження до м. Кам`янське Дніпропетровської області.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на судове рішення, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. 
Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач підтвердив правомірність оспорюваних наказів, а наведені позивачем доводи не дають суду підстав для їх скасування. 
Такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з не правильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, з таких міркувань.
Апеляційним судом з урахуванням встановленого судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в Збройних Силах України на Посаді.
04.07.2022 командиром в/ч НОМЕР_1 прийнятий Наказ №92, відповідно до якого за порушення військової дисципліни, яке проявилося у вигляді порушення розпорядку дня та неналежного виконання своїх службових обов`язків, на капітана ОСОБА_1 , Посада, накладено дисциплінарне стягнення «догана».
13.07.2022 в/ч НОМЕР_1 , зокрема, командиром 8 окремої автомобільної санітарної роти прийнятий Наказ №195, відповідно до якого позивача відряджено у м. Кам`янське з метою збереження спроможностей 8ОАСР щодо організації безперервного здійснення заходів медичного забезпечення.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ).
Згідно частини першою статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Законом України «Про Дисциплінарний статуту Збройних Сил України» від 24.03.1999 №551-XIV затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут; в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг. Усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту. Положення Статуту поширюються на громадян, звільнених з військової служби у відставку або у запас з правом носіння військової форми одягу, під час носіння ними військової форми одягу. Дія Дисциплінарного статуту поширюється на Державну прикордонну службу України, Службу безпеки України, внутрішні війська Міністерства внутрішніх справ України, війська Цивільної оборони України та інші військові формування, створені відповідно до законів України, Державну спеціальну службу транспорту.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначено Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, який затверджено Законом України від 24.03.1999 №548-ХІV (далі - Статут).
Відповідно до статті 5 Статуту внутрішня служба - це система заходів, що вживаються для організації повсякденного життя і діяльності військової частини, підрозділів та військовослужбовців згідно з цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами.
Статтею 6 Дисциплінарного статуту передбачено право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.
Обов`язки, права та відповідальність військовослужбовців визначені Статутом внутрішньої служби, серед яких визначено, що необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки, серед яких додержуватися розпорядку дня.
Згідно статті 58 Статуту командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу) за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан, збереження життя і зміцнення здоров`я особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості.
Командир (начальник) відповідно до посади, яку він займає, повинен діяти самостійно і вимагати від підлеглих виконання вимог Конституції України, законів України, статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів.
Абзацом 9 статті 59 Статуту визначено, що командир (начальник) зобов`язаний показувати приклад дисциплінованості, неухильного виконання вимог законодавства, наказів і розпоряджень командирів (начальників); бути ввічливим і справедливим у ставленні до підлеглих, не принижувати їх честі і гідності.
Відповідно до статті 1 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.
Військова дисципліна досягається шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України (абзаци перший, третій статті 3 Дисциплінарного статуту ЗСУ).
Військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів (абзаци перший, другий статті 4 Дисциплінарного статуту).
Згідно статті 35 Статуту накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові.
Наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку. Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.
Застосовувати заохочення та накладати дисциплінарні стягнення можуть тільки прямі командири та командири, визначені в розділі 3 цього Статуту. Дисциплінарну владу, яка надана молодшим командирам, завжди мають і старші командири (стаття 7 Дисциплінарного статуту).
Відповідно до статті 45 Дисциплінарного статуту у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Пунктами б), в) статті 48 Дисциплінарного статуту визначено, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення догана та сувора догана.
Відповідно до статті 97 Дисциплінарного статуту про накладені дисциплінарні стягнення військовослужбовцям може бути оголошено особисто, у письмовому наказі (розпорядженні), на нараді чи перед строєм військовослужбовців, які мають військові звання (обіймають посади) не нижче за військове звання (посаду) військовослужбовця, який вчинив правопорушення.
Згідно статті 98 Дисциплінарного статуту під час оголошення дисциплінарного стягнення до відома військовослужбовця доводять, в чому полягає порушення ним військової дисципліни чи громадського порядку.
З системного аналізу вказаних норм, вбачається, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися, зокрема, наказів командирів, які можуть віддаватися одному чи групі військовослужбовців усно або письмово. У разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни командир може накласти дисциплінарне стягнення.
З матеріалів справи видно, що командиром в/ч НОМЕР_1 прийнятий Наказ №92 відповідно до якого за порушення військової дисципліни, яке проявилося у вигляді порушення розпорядку дня та неналежного виконання своїх службових обов`язків, на ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення «догана».
Підставою застосування до позивача дисциплінарного стягнення стало порушення ним військової дисципліни у вигляді порушення розпорядку дня та неналежного виконання своїх службових обов`язків.
Відповідно до статті 84 Дисциплінарного статуту прийняттю рішення командира про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Відповідно до статей 47, 84 - 88 Дисциплінарного статуту, з метою приведення актів Міністерства оборони України у відповідність до вимог законодавства, наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608 затверджено «Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України» (зареєстровано в Міністерстві юстиції України (далі – МЮУ) 13.12.2017 за № 1503/31371; далі – Порядок №608).
Відповідно розділу ІІ Порядку №608 службове розслідування не призначається: у разі надходження анонімних повідомлень, заяв, скарг; якщо причини та умови, що сприяли вчиненню правопорушення, ступінь вини, розмір заподіяної матеріальної шкоди та інші обставини, які мають значення для прийняття рішення командиром (начальником) про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення, не потребують додаткового встановлення (уточнення) або їх встановлено під час проведення інспектування, інвентаризації, аудиту, за рішенням суду.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що призначення службового розслідування є правом, а не обов`язком особи, яка приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності.
Тобто, призначення службового розслідування не є обов`язковим, а може проводитися саме з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Згідно пункту 87 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого.
Водночас, апеляційний суд звертає увагу на те, що ні позивачем на його неодноразові звернення до в/ч НОМЕР_1 , ні суду першої інстанції на виконання ухвали про витребування доказів щодо подання всіх документів, які слугували підставою для винесення, зокрема Наказу №92 (матеріали службового розслідування, рапорти, розпорядження, акти будь-які докази вчинення ОСОБА_2 дисциплінарного правопорушення) не було надано жодних документів, які б свідчили про те, що позивачем порушувалася військова дисципліна у вигляді не дотримання розпорядку дня чи неналежного виконання своїх службових обов`язків. 
Хоча про це позивач неодноразово наголошував у позові та інших письмових поясненнях по справі та акцентував на це увагу і в апеляційній скарзі.
А отже, відповідач приймаючи оскаржуваний Наказ №92 належним чином не підтвердив, які саме причини та умови сприяли вчиненню правопорушення, та мали значення для прийняття рішення командиром (начальником) про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення, і не потребували додаткового встановлення (уточнення) або їх встановлено під час проведення інспектування, інвентаризації, аудиту, за рішенням суду тощо.
Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
Обґрунтованість, в силу статті 2 КАС є однією з обов`язкових ознак рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, що підлягає встановленню адміністративним судом.
Суд акцентує увагу, що рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.
Невиконання уповноваженим органом законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності.
З огляду на це, неприйнятними, нерозсудливими та повністю необґрунтованими є висновки суду першої інстанції в частині того, що позивачем не надано суду належних та беззаперечних доказів в спростування порушення ним військової дисципліни, які б звільняли його від дисциплінарної відповідальності, передбаченої Дисциплінарним статутом.
При цьому, які порушення має на увазі суд, коли вони були вчинені, протягом якого часу вони вчинялись (одноразово, систематично), ким були виявлені, останнім достовірно не встановлено, так як відповідач обмежується лише вказівкою на, те що це було «порушення розпорядку дня та неналежного виконання своїх службових обов`язків», і попри самостійні звернення позивача, вимоги суду, в/ч НОМЕР_1 інших обґрунтувань прийнятого нею Наказу №92 не наводить.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про те, що Наказ №92 є протиправними та підлягає скасуванню, а позов в цій частині задоволенню.
Щодо Наказу №195 про відрядження ОСОБА_1 у липні 2022 року до міста Кам`янське Дніпропетровської області, то необхідно зазначити наступне. 
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 постановлено військовому командуванню (зокрема, Міністерству оборони України та Збройним Силам України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» (далі  - Закон 389-VIII) заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Статтею 1 Закону 389-VIII визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Пунктом 145 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі – Положення №1153/2008) визначено, що військовослужбовці можуть бути направлені у відрядження самостійно або у складі військового підрозділу (команди) з метою, зокрема, забезпечення охорони, супроводження і доставки військових вантажів, озброєння, військової техніки та інших матеріальних засобів; виконання обов`язків військової служби у складі військових частин, задіяних до ведення воєнних (бойових) дій, у тому числі в антитерористичних операціях; в інших випадках за викликом (розпорядженням) старших командирів.
Військовослужбовці направляються у відрядження за рішенням командирів (начальників) військових частин або старших командирів (начальників), про що видається наказ командира (начальника) військової частини по стройовій частині.
Відповідно до пункту 146 Положення №1153/2008 військовослужбовцям, які направляються у відрядження, видається посвідчення про відрядження встановленого зразка.
Особливості направлення військовослужбовців Збройних Сил України у відрядження в межах України визначає «Інструкція про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України», затверджена наказом Міністерства оборони України від 20.02.2017 №105, (зареєстровано в МЮУ за №364/30232; далі - Інструкція №105).
Відповідно до пункту 2 Інструкції №105 відрядження - направлення військовослужбовців Збройних Сил України (далі - військовослужбовці) за наказом командира (начальника, керівника) на певний строк в інший населений пункт для виконання службових завдань поза місцем постійної (тимчасової) дислокації військової частини (підрозділу).
Згідно з пунктом 3 Інструкції №105 рішення про направлення військовослужбовців у відрядження (за наявності бюджетних асигнувань) та відшкодування витрат на відрядження приймають, зокрема, у військових частинах, військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях – командир (начальник, керівник) військової частини (військового навчального закладу, військового підрозділу вищого навчального закладу, установи, організації).
Рішення про направлення військовослужбовців у відрядження оформляється відповідним наказом, в якому зазначаються: пункт призначення; найменування військової частини (установи, організації), куди відряджається військовослужбовець; строк та терміни відрядження; мета відрядження.
На підставі наказу про направлення у відрядження військовослужбовцям оформлюється у встановленому порядку посвідчення про відрядження.
Пунктом 4 Інструкції №105 передбачено, що строк відрядження визначається командиром (начальником, керівником), але не може перевищувати в межах України 30 календарних днів з урахуванням часу перебування в дорозі (крім випадків, коли інші строки відрядження визначаються законодавчими та іншими нормативно-правовими актами).
При цьому, абзацом 9 пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» від 02.02.2011 №98, (далі – Постанова №98; в редакції, чинні на час виникнення спірних відносин), встановлено, що строк відрядження військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу та працівників, які направляються починаючи з 14 квітня 2014 року в межах України для участі в антитерористичних операціях та здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів, а також, здійснення заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, не повинен перевищувати період проведення таких заходів.
Таким чином, Постанова №98 встановлює інший строк відрядження військовослужбовців в межах України для участі в здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, який не повинен перевищувати період проведення таких заходів.
З матеріалів справи видно, що відповідно до Бойового розпорядження ОТУ «Донецьк» від 04.07.2022 №2022/окп/216/41дск визначено право командира частини на розпорядження та розосередження особового складу в/ч НОМЕР_1 та 8 ОАСР по місцю розташування пунктів у зв`язку з наявною необхідністю в проведенні постійних евакуаційних заходів, та підтримання боєготовності військової частини в цілому. Тому, командиром в/ч НОМЕР_1 було прийнято рішення про розміщення особового складу по різних точках дислокації для збереження здоров`я та здійснення функцій частини за призначенням.
Таким чином, саме у зв`язку з такими обставинами ОСОБА_1 був відряджений 13.07.2022 відповідно до Наказу №195 у м. Кам`янське з метою збереження спроможностей 8 окремої автомобільної санітарної роти щодо організації безперервного здійснення заходів медичного забезпечення.
Факт ознайомлення з наказом позивач не заперечує.
Відповідно, відповідачем сформовано посвідчення про відрядження від 13.07.2022 №120 (а.с.70).
Таким чином, документи щодо відрядження ОСОБА_1 містять пункт призначення, куди відряджається військовослужбовець – м. Кам`янське; дату відрядження – з 13.07.2022; мету відрядження - для збереження спроможностей 8 окремої автомобільної санітарної роти щодо організації безперервного здійснення заходів медичного забезпечення.
Наказ прийнятий уповноваженою особою – командир 8 окремої автомобільної санітарної роти.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що Наказ №195 в частині відрядження позивача до іншої військової частини для виконання завдань в умовах введення на всій території України правового режиму воєнного стану, який триває як на день виникнення спірних відносин, прийнятий без порушенням порядку чи способу його прийняття. 
Відповідно до частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, внаслідок невірної оцінки обставин справи допустив неправильне застосування норм матеріального права (неправильне тлумачення), що призвело до безпідставної відмови у задоволенні позову, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Керуючись статтями 308, 311, 315-317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2022 року в частині відмови у задоволенні позову, про визнання протиправним та скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» від 4 липня 2022 року №92 скасувати та прийняти постанову, якою позов в цій частині задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» від 4 липня 2022 року №92.
В решті рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	О. М. Довгополов 	
 	 	В. С. Затолочний