СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2023 року                                    м. Харків                        Справа № 917/1404/22  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О. , суддя  Шевель О.В.

за участю секретаря Андерс О.К.
за участю представників сторін:
позивача - Жаданова І.Г., ордер Серії ВВ від 29.10.22 № 1026114 (в режимі відеоконференції);
відповідача - Пістряка М.С., ордер серії ВІ від 12.04.23 № 1137569 (в режимі відеоконференції);

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача-Товариства з обмеженою відповідальністю "АГС Агро Трейд" (вх. № 746 П/2-5) на рішення господарського суду Полтавської області від 21.03.23  у справі № 917/1404/22 (ухвалене  суддею Безрук Т.М. у приміщенні господарського суду Полтавської області, повний текст складено 21.03.23)  
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мадег", смт. Зачепилівка, Красноградський район, Харківська область
до Товариства з обмеженою відповідальністю "АГС Агро Трейд", м. Гребінка, Гребінківський район, Полтавська область
про стягнення 7156 029,52 грн.

ВСТАНОВИВ:

      Товариство з обмеженою відповідальністю "Мадег" звернулось до господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АГС Агро Трейд" в якому, з урахуванням  заяви про зменшення розміру позовних вимог від 31.01.2023,   просив стягнути 5 401 948,53 грн., у тому числі: 4    524 000,00 грн основного боргу за договором безвідсоткової позики  від 27.11.22 № 1,  22 620,00 грн. штрафу,  67674,08 грн.  3% річних, 787 654,45 грн. інфляційних.
Позов обгрунтовано тим, що на виконання умов зазначеного Договору позивач на користь відповідача перерахував суму позики в розмірі 5 993 000,00 грн, проте останній за платіжним дорученням від 21.01.2021 № 555 повернув на користь позивача лише частину безвідсоткової позики в розмірі 1 469 000,00 грн., у зв`язку з чим  заборгованість відповідача з повернення позики становить 4524 000,00 грн. за несплату якої на підставі  ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України нараховано 67674,08 грн.  3% річних та  787 654,45 грн. інфляційних , а також на підставі  п.7.2.  Договору - 22 620,00 грн. штрафу.
      Рішенням господарського суду Полтавської області від 21.03.23  у справі № 917/1404/22 позов задоволено повністю.
     Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "АГС Агро Трейд" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мадег" 4     524 000 грн. основного боргу, 22620 грн. штрафу, 67     674, 08 грн.  - 3% річних, 787654, 45 грн. - інфляційних,  81     029,23 грн. відшкодування витрат з оплати судового збору.
       В обгрунтування рішеня суд послався на  підтвердження наявними у матеріалах справи платіжними документами  перерахування на підставі Договору  позивачем відповідачу суми позики в розмірі 5 993 000,00 грн. та її повернення  частково в сумі 1 469 000,00 грн., наявність  у зв`язку з цим   у відповідача заборгованості  з повернення позики в розмірі  4 524 000,00 грн., яка не заперечується останнім, та на яку правомірно на підставі  ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України нараховано 67674,08 грн.  3% річних та  787 654,45 грн. інфляційних, а також на підставі  п.7.2.  Договору - 22 620,00 грн. штрафу.
      Відповідач подав на зазначене рішення до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального  права, просить  це рішення скасувати та залишити позов без розгляду. 
      В обґрунтування апеляційної скарги відповідач послався на  неврахування судом першої інстанції наявності  підстав для залишення позову без розгляду з огляду на наявність розумних  сумнівів  щодо достовірності зазначеної позивачем в позовній заяві інформації про наявність у нього оригіналів документів, копії яких додані до позовної заяви, враховуючи, що  в обґрунтування  поданого суду клопотання  про витребування у відповідача оригіналу платіжного доручення  від 21.01.21  № 555, за яким відповідачем було  частково повернуто суму позики, позивач зазначив  про відсутність у нього доказів часткової оплати відповідачем заборгованості  через те, що частина  бухгалтерської документації за минулі роки позивачем втрачена  або вилучена в рамках кримінальних проваджень, які здійснювалися по відношенню до колишнього керівництва підприємства позивача.
       Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від  01.06.23 для розгляду справи № 917/1404/22 сформовано склад колегії суддів: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Шевель О.В.
 Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 01.06.23 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "АГС Агро Трейд" (вх. № 746 П/2-5) на рішення господарського суду Полтавської області від 21.03.23  у справі № 917/1404/22 та призначено її до розгляду в судове засідання з повідомленням сторін на 20.07.23  о 14 год.15 хв.
           21.06.23 через систему «Електронний суд» від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно з яким він просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення –без змін.
В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу позивач зазначив, зокрема, те, що  наведені в скарзі доводи є завідомо безпідставними, вона має штучний характер, а дії відповідача  з її подання є недобросовісними  та полягають у зловживанні процесуальним правом на оскарження судового рішення, з метою затягування моменту набрання судовим  рішенням про стягнення заборгованості законної сили, враховуючи те, що відповідач у письмових поясненнях від 16.01.23 визнав існування заявленої до стягнення основної заборгованості в сумі 4     524 000,00 грн., з урахуванням часткового повернення  позики за платіжним дорученням  від 21.01.21  № 555  та протягом всього розгляду справи в суді першої інстанції не порушував питання щодо невідповідності поданих позивачем копій доказів їх оригіналам. 
В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, а представник позивача проти її задоволення заперечив. 
   Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
      Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
  Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
 З матеріалів справи вбачається, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мадег" (далі - позивач, позикодавець, ТОВ "Мадег") та Товариством з обмеженою відповідальністю "АГС Агро Трейд" (далі - відповідач, позичальник, ТОВ "АГС Агро Трейд") укладений договір  безвідсоткової позики № 1 від 27 листопада 2020 (надалі – Договір; т. 1 а.с.20-21).
Згідно з п. 1.1. Договору позикодавець (позивач) зобов`язується надати позичальнику (відповідачу) безвідсоткову позику у вигляді грошових коштів, а останній зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у визначений цим договором строк.
        Відповідно до п 2.1. Договору сума позики становить 6 000 000,00 гривень, ця сума має можливість змінюватися за згодою сторін і повинна бути відображена підписанням додаткової угоди до даного договору.
       Згідно з п. 4.1. Договору позичальник зобов`язується повернути суму позики в повному обсязі не пізніше 31 грудня 2021 року.
     Відповідно до статті  173 Господарського кодексу України господарським  визнається  зобов`язання,  що  виникає  між суб`єктом  господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав,  передбачених  цим  Кодексом,  в силу  якого  один  суб`єкт  (зобов`язана  сторона,  у  тому  числі боржник)  зобов`язаний  вчинити  певну   дію   господарського чи управлінсько-господарського  характеру  на користь іншого суб`єкта (виконати  роботу,  передати майно,   сплатити гроші,   надати інформацію тощо),  або утриматися від певних дій,  а інший суб`єкт (управнена сторона,  у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
       Основними    видами   господарських зобов`язань    є майново-господарські зобов`язання  та організаційно-господарські зобов`язання.
    Згідно зі статтею 175 Господарського кодексу України майново-господарськими     визнаються цивільно-правові зобов`язання,  що виникають між учасниками господарських відносин при  здійсненні господарської діяльності,  в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на  користь  другої сторони  або  утриматися  від певної дії,  а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
        Майнові зобов`язання,   які    виникають    між    учасниками господарських відносин,  регулюються  Цивільним  кодексом  України  з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
 Статею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 Зобов`язання виникають з підстав, встановлених     статтею 11     цього Кодексу.
Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
      Статтею 174 Господарського кодексу України серед підстав виникнення господарських зобов`язань передбачено господарські договори.
Відповідно до ч. 2    ст. 11 Цивільного кодексуУкраїни    підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України,      договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
    Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони.
  Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
 Статтею 628 Цивільного кодексу України  передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1049 Цивільного кодексу  України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
     Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення     Цивільного кодексу України     з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України, , зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то вонопідлягаєвиконанню у цей строк (термін).
Статтями 13 та 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи, на які вона посилається  як на підставу своїх вимог  або заперечень.
     Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Статтею 91 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
   Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.
      Частиною 1 статті 75 Господарського процесуального кодексу України  передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Відповідно до статті 78 Господарського процесуального кодексу України,  достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
 Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України,  суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору позивач на користь відповідача перерахував суму позики в розмірі 5 993 000,00 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи належним чином засвідченими копіями платіжних доручень від 27.11.2020 № 788 (#610383577117) на суму 5 200 000,00 грн, платіжним дорученням від 15.12.2020 № 889 (#622097237317) на суму 50 000,00 грн, платіжним дорученням від 21.12.2020  №  916 (#625707865217) на суму 250 000,00 грн, платіжним дорученням від 24.12.2020 № 924 (#627834271417) на суму 143 000,00 грн, платіжним дорученням від 28.12.2020  № 932 (#631291817217) на суму 200 000,00 грн, платіжним дорученням від 29.12.2020 № 936 (#632111342017) на суму 50 000,00 грн, платіжним дорученням від 04.01.2021 № 937 (#635019996717) на суму 100 000,00 грн (а.с.22-25).
З наявної у матеріалах справи копії платіжного доручення від 21.01.2021 № 555,  наданого відповідачем, оригінал якого досліджувався судом першої інстанції за клопотанням позивача  про його витребування у відповідача, останній повернув на користь позивача частину безвідсоткової позики в розмірі 1 469 000,00 грн (а.с.143), а тому  заборгованість відповідача з повернення позики становить 4 524 000,00 грн., яка  визнана останнім  в письмових поясненнях поданих через систему «Електронеий суд»  16.01.23 ( вх. №  538, т. 1 а.с. 106-113) та не заперечувалась протягом всього розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій.
Частиною 1 статті 1050 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
      Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
     Згідно частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
     Оскільки, як зазначено вище, відповідач не повернув у встановлений строк отриману за Договором спірну суму позики, він є таким, що прострочив виконання зазначеного грошового зобов`язання.
     Частиною 2     статті  625 Цивільного кодексу України     встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
На підставі наведеної норми позивач правомірно нарахував до стягнення на заборгованість з повернення позики за наведені в позовній заяві періоди прострочення 67674,08 грн.  3% річних та  787 654,45 грн. інфляційних
     Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
За частиною першою     статті 216 Господарського кодексу України     учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і     в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
    Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини перша та друга     статті 217 ГК України).
          За частиною першою     статті 230 Господарського кодексу  України     штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
  Виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими ГК та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК (частина перша статті 199 ГК ).
      Згідно статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Пунктом 7.2. Договору позики встановлено, що за невиконання умов даного Договору на позичальника нараховується штраф в розмірі 0,5% від загальної суми.
Позивач правомірно на  підставі п. 7.2. Договору за несвоєчасне виконання зобов`язання з повернення позики  нарахував 22 620 грн штрафу, здійснивши його розрахунок  за формулою: 4 524 000,00 грн (сума боргу) * 0,5% (розмір штрафу) : 100 = 22 620 грн. 
       З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову.
      Колегія суддів відхиляє як такі, що не ґрунтуються  на нормах процесуального права, доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції наявності  підстав для залишення позову без розгляду з огляду на наявність розумних  сумнівів  щодо достовірності зазначеної позивачем в позовній заяві інформації про наявність у нього оригіналів документів, копії яких додані до позовної заяви, з посиланням на те, що в обґрунтування  поданого суду клопотання  про витребування у відповідача оригіналу платіжного доручення  від 21.01.21  № 555, за яким відповідачем було  частково повернуто суму позики, позивач зазначив  про відсутність у нього доказів часткової оплати відповідачем заборгованості  через те, що частина  бухгалтерської документації за минулі роки позивачем втрачена  або вилучена в рамках кримінальних проваджень, які здійснювалися по відношенню до колишнього керівництва підприємства позивача.
  Вичерпний перелік підстав для залишення судом позову без розгляду наведено в частині 1 статті  226 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою суд залишає позов без розгляду, якщо:
1) позов подано особою, яка не має процесуальної дієздатності;
2) позовну заяву не підписано або підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано;
3) у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав;
4) позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору, або позивач (його представник) не з`явився у судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору;
5) позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду;
6) позивач у визначений судом строк не вніс кошти для забезпечення судових витрат відповідача і відповідач подав заяву про залишення позову без розгляду;
7) сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана;
8) провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у     статтях 162,     164,     172,     173     цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк;
9) дієздатна особа, в інтересах якої у встановлених законом випадках відкрито провадження у справі за заявою іншої особи, не підтримує заявлених вимог і від неї надійшла відповідна заява;
10) після відкриття провадження судом встановлено, що позивачем подано до цього ж суду інший позов (позови) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з однакових підстав і щодо такого позову (позовів) на час вирішення питання про відкриття провадження у справі, що розглядається, не постановлена ухвала про відкриття або відмову у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду;
11) між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення суду іншої держави, якщо право укласти таку угоду передбачене законом або міжнародним договором України, за винятком випадків, якщо суд визнає, що така угода суперечить закону або міжнародному договору України, є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.
 Наявність у відповідача сумніву щодо достовірності зазначеної позивачем в позовній заяві інформації про наявність у нього оригіналів документів, копії яких додані до позовної заяви, на який він посилається в апеляційній скарзі, не підпадає під жодну з вищенаведених підстав для залишення позову без розгляду.
   Пунктом 8 ч. 3 статті 162 Господарського процесуального кодексу України  передбачено, що в позовній заяві має бути зазначено перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.
Частиною 5 статті 91 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.
Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
 В позовній заяві на виконання вимог ч. 5 статті 91, п. 8 ч. 3 статті 162 Господарського процесуального кодексу України позивач належним чином засвідчив додані до неї копії письмових доказів та  зазначив про наявність у нього оригіналів цих документів.
Частиною 6 статті  91 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що в разі, коли  подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.
Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
     Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу  України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. 
 Відповідно до статті 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
 Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 Неприпустимість зловживання процесуальними правами передбачено серед основних засад (принципів) господарського судочинства.
      У ст. 3 Цивільного кодексу  України добросовісність визначено як одну із загальних засад цивільного законодавства. 
       Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.
    Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право (відповідну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 08.05.2018 р. у справі №910/1873/17).
   Отже, зловживання тими чи іншими процесуальними правами є недобросовісним здійсненням таких процесуальних прав. 
    З матеріалів справи вбачається, що протягом всього розгляду справи в суді першої інстанції відповідач не висловлював  жодних сумнівів щодо доданих позивачем до позовної заяви копій письмових доказів та не заявляв клопотань про витребування їх оригіналів в порядку ч. 6 ст. 91 ГПК України, натомість, як зазначено вище, позивач  визнав заявлену до стягнення основну заборгованість, з урахуванням наданого ним платіжного доручення про часткове погашення заборгованості, в повному обсязі. Відсутність у позивача доказів часткової оплати відповідачем заборгованості не може беззаперечно свідчити про відсутність у позивача оригіналів доказів про перерахування суми позики , що позивач підтверджував доданими до позову  належним чином засвідченими копіями платіжних доручень, зазначивши   про наявність у нього оригіналів вказаних документів.
          За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення господарського суду Полтавської області  від 21.03.23  у справі № 917/1404/22  -  без змін.
          Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника відповідно до приписів статті 129 ГПК України.
      Керуючись ст.ст.126, 129, 269, п. 1 ч.1 ст. 275, ст. 276, ст.ст. 281, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, суд,- 

ПОСТАНОВИВ:

     Апеляційну скаргу відповідача-Товариства з обмеженою відповідальністю "АГС Агро Трейд" залишити без задоволення.
      Рішення господарського суду  Полтавської області від 21.03.23  у справі № 917/1404/22 залишити без змін.
    Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строк її оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.      
       Повний текст постанови складено 28.07.23 

Головуючий суддя                                                                    І.В. Тарасова

Суддя                                                                                          Я.О. Білоусова  

Суддя                                                                                          О.В. Шевель