УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/4417/21 Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П. 
Категорія 30 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,
за участі секретаря судового засідання Зінчук Д.С.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
справу за заявою  ОСОБА_1 про забезпечення позову
у цивільній справі №296/4417/21за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про визнання правочинів недійсними
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 07 грудня 2022 року, яка постановлена під головуванням судді Адамовича О.Й. у м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом. Просить визнати недійсними договори купівлі-продажу: від 28 квітня 2017 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , та від 02 вересня 2017 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , предметом яких є квартира АДРЕСА_1 , з відповідними подальшими наслідками.

Після подання позову, ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову. Просить накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 . Заяву обґрунтовував тим, що забезпечення позову зумовлено тим, що відбувається перепланування квартири та її реконструкція з очевидною метою подальших перепродаж.

Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 07 грудня 2022 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати та задовольнити заяву про забезпечення позову.
Доводи апеляційної скарги позивач обґрунтовує тим, що він тривалий час проживав у квартирі АДРЕСА_1 , та здійснював утримання квартири більше 20 років. Основний квартиронаймач ОСОБА_5 не сплачував за квартиру та її тримання, оскільки помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому зазначений об`єкт нерухомості не має власника. 10 травня 2017 року в квартиру прийшли ОСОБА_3 і ОСОБА_6 та повідомили йому, що квартира належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 28 квітня 2017 року. Вказаний договір укладений між ОСОБА_4 , як продавцем, та ОСОБА_3 , як покупцем. ОСОБА_4 звернувся до Корольовського районного суду та 17 лютого 2017 року отримав рішення про набуття права власності на дану квартиру в порядку спадкування, що це нібито він є похресником ОСОБА_5 , після чого 28 квітня 2017 року ОСОБА_4 продав квартиру ОСОБА_3 . Зазначає, що Апеляційний суд Житомирської області рішенням від 30 серпня 2017 року скасував рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 17 лютого 2017 року та ухвалив нове, яким відмовив ОСОБА_4 у задоволенні позову до Житомирської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. За таких обставин, договір купівлі-продажу був укладений особою, яка не мала права його укладати і навіть не була представником власника квартири, згідно з вимог чинного законодавства України, діючого на момент укладення вказаного договору. На даний момент стала очевидною необхідність вжити заходів у вигляді накладення арешту на майно, оскільки відбувається перепланування квартири та її реконструкція з очевидною метою подальших перепродаж, що вже двічі мало місце.

Від учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просить її задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити його заяву про забезпечення позову. 

Відповідачі у судове засідання не з`явилися. Судові повістки про виклик направлені відповідачам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за адресами вказаними в апеляційній скарзі. Проте, судові повістка поштою повернуті із посиланням на те, адресат відсутній за вказаною адресою (а.с.70,73,76). За положеннями пунктів 3,4 частини восьмої ст.128 ЦПК України судова повістка вважаться врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки, що є доказом своєчасного належного інформування учасника справи про час і місце розгляду справи, на чому наголошено у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі №757/15603/19. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Крім того, явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Частиною першою та другою ст.149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Суд, обираючи вид забезпечення позову, у кожному випадку повинен обирати такий спосіб, який у найбільший мірі спрямований на забезпечення предмета спору.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку.

Відповідно до пункту 1 частини першої ст.150 ЦПК України позов може забезпечуватися, зокрема, шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Частиною третьою ст.150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі №381/4019/18 зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі №914/1570/20 роз`яснено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. За таких обставин, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову в конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що заявником не надано доказів, що власник квартири має намір здійснити перепланування квартири та її реконструкцію, а також доказів, що невжиття заявлених заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або останнє не матиме ефективного захисту, або поновлення порушених чи оспорюваних прав чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що ОСОБА_1 просить забезпечити його позов про визнання договорів купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 : від 28 квітня 2017 року, який укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , та від 02 вересня 2017 року, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру заявник обґрунтовує тим, що відбувається перепланування квартири та її реконструкція з очевидною метою подальших перепродаж, при цьому не надає суду допустимих та достовірних доказів на підтвердження вказаних ним обставин.

Здійснивши оцінку обґрунтованості доводів апеляційної скарги щодо необхідності вжиття відповідних заходів із урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, зв`язку між заходом забезпечення позову і предметом позовної заяви, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції відносно ілюзорної можливості вчинення відповідачами дій, спрямованих на ухилення від виконання рішення суду, у разі задоволення позову. Доводи апеляційної скарги є такими ж непідтвердженими припущеннями.

Із огляду на вищевикладене, суд першої інстанції розглянув питання про забезпечення позову з додержанням норм процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Ухвала суду першої інстанції залишається без змін, що відповідає положенням ст.375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 07 грудня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча        Судді: