Справа № 133/2938/21
Провадження № 22-ц/801/1540/2023
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кучерук І. М.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2023 року	Справа № 133/2938/21	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,
розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Мамчика Д. О. на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області у складі судді Кучерук І. М. від 31 травня 2023 року,

встановив:

       У вересні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з цим позовом, за яким просив стягнути на його користь з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 22 липня 2021 року у розмірі 14000 грн 00 к.
       В обґрунтовування вимог позову зазначав, що 22 липня 2021 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким він надав ОСОБА_2 у позику грошові кошти в розмірі 14000 грн 00 к., про що ОСОБА_2 склав відповідну розписку, згідно з якою зобов`язався повернути кошти до 22 серпня 2021 року, але зобов`язання до тепер не виконав.
       Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 31 травня 2023 року у позові відмовлено.
       Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зі змісту розписки від 22 липня 2021 року не вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів саме у борг, а відтак позивачем не доведений факт отримання відповідачем 22 липня 2021 року в борг коштів в розмірі 14000 грн 00 к.
       В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Мамчик Д. О., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення скасувати і ухвалити нове – про задоволення позову.
       На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що досліджуючи наявний в матеріалах справи оригінал боргової розписки, яка містить зобов`язання ОСОБА_2 повернути ОСОБА_4 у визначений строк визначену суму грошей, що становить основний зміст і всі істотні умови позичкового зобов`язання, суд першої інстанції не врахував, що вони є не тільки належним підтвердженням укладеного між сторонами договору позики зазначеної суми грошей, але й підтвердженням факту не виконання зобов`язання відповідачем щодо повернення позики у відповідності до вимог статей 526, 530, 1049 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України). Також вирішуючи питання про відмову в задоволенні позовних вимог саме з підстав безгрошовості договору позики суд першої інстанції не звернув уваги на те, що за змістом частини другої статті 1051 ЦК України при укладенні договору позики у письмовій формі доказування на підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, не може ґрунтуватися на показаннях свідків. В порушення цієї норми, висновки суду першої інстанції щодо безгрошовості договору позики ґрунтуються саме на показаннях відповідача ОСОБА_2 .
       Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
       Частинами першою – третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
       За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
       Судом встановлено, що  ОСОБА_2 написав розписку, згідно з якою зобов`язався до 22 серпня 2021 року повернути борг в сумі 14000 грн 00 к.
       Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 
       Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
       Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
       За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
       Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
       Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів – робити відповідні правові висновки (постанова Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18).
       Судом встановлено, що  ОСОБА_2 написав розписку, згідно з якою зобов`язався до 22 серпня 2021 року повернути борг в сумі 14000 грн 00 к.
       Так, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
       У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.
       Отже розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
       У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «реальним вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії».
       Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
       Зі змісту розписки не вбачається, що зобов`язання з повернення ОСОБА_4 14000 грн 00 к. виникло саме за договором позики (у розписці не зазначено про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 коштів, а міститься лише зобов`язання сплатити («віддати») до 22 серпня 2021 року відповідну суму грошей). З яких саме правовідносин виникло таке зобов`язання з розписки зрозуміти не можна, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного по суті висновку про недоведеність вимог позивача.
       Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, що є підставами для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
       Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Мамчика Д. О. залишити без задоволення, а рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 31 травня 2023 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

       Головуючий                                                        О. С. Панасюк

       Судді:                                                                О. В. Ковальчук 
               
                                                                               Т. Б. Сало