Постанова                                                       
Іменем України      
 
20 вересня 2023 року
м. Київ
 
справа № 141/124/21
провадження № 61-840св22  
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - Селянське (фермерське) господарство «ЕСКІТ»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_3 , на рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2021 року у складі судді Климчука С. В. та постанову Вінницького апеляційного суду від 09 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Панасюка О. С., Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У березні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Селянського (фермерського) господарства «ЕСКІТ» (далі - СФГ «ЕСКІТ») про відшкодування доходів, одержаних від безпідставно набутого майна.
Позов мотивований тим, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 393931 ОСОБА_1 належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,8993 га, розташована на території Рожичнянської сільської ради Оратівського району Вінницької області; згідно з державними актами на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 393929 та серії ЯБ № 393963 ОСОБА_2 належать земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площами, відповідно, 3,1707 га та 3,1707 га, розташовані там же.
26 серпня 2014 року за СФГ «ЕСКІТ» зареєстровано право оренди земельної ділянки ОСОБА_1 строком на 10 років. 20 березня 2015 року таке ж право оренди зареєстроване щодо земельних ділянок ОСОБА_2 .
Постановою Вінницького апеляційного суду від 10 листопада 2020 року у справі № 141/682/17 установлено, що договір оренди б/н від 27 червня 2014 року між ОСОБА_1 і СФГ «ЕСКІТ» та договори оренди б/н від 04 березня 2015 року між ОСОБА_2 та СФГ «ЕСКІТ» укладені не були, у зв`язку з тим, що позивачі спірні договори не підписували. Тому вважали, що СФГ «ЕСКІТ» зобов`язане повернути їм доходи отримані від вирощування сільськогосподарських культур на їхніх земельних ділянках за період користування ними з 2017 по 2020 роки на підставі статті 1214 ЦК України.
З урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог, просили суд стягнути з СФГ «ЕСКІТ» доходи, одержані від користування безпідставно набутим майном на користь:
ОСОБА_1 в розмірі 211 275,00 грн,
ОСОБА_2 в розмірі 462 104,80 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2021 року у позові відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що доказами, на яких ґрунтується розрахунок позивачів щодо розміру сум, які підлягають стягненню на їх користь, позивачі посилаються на статистичну звітність № 29 - сг за 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік та 2020 рік, довідку Головного управління статистики у Вінницькій області № 07.2-42/103-21 від 30 квітня 2021 року про середню ціну продажу сільськогосподарських культур по Вінницькій області та по Оратівському районі, покази позивача ОСОБА_1 в якості свідка щодо підтвердження того факту, які сільськогосподарські культури висівались відповідачем на їх земельних ділянках. При цьому, позивачами не надано інших належних та допустимих доказів того, які сільськогосподарські культури дійсно вирощувалися саме на земельних ділянках ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спірний період. Пояснення ОСОБА_1 в якості свідка суд до уваги не приймає та оцінює критично, оскільки вона є зацікавленою стороною у позитивному вирішенні справи на її користь. Оцінюючи довідку Головного управління статистики у Вінницькій області про середню ціну продажу сільськогосподарських культур по Вінницькій області та по Оратівському районі (пшениці, кукурудзи та соняшника у 2017, 2018, 2019, 2020 роках), суд приходить до висновку, що позивачами, окрім іншого, не виключено валові витрати та суми амортизаційних відрахувань. Натомість, за наслідками проведених підрахунків позивачами на власний розсуд від остаточних сум було відмінусовано двадцять відсотків на витрати підприємства на вирощену продукцію без посилання на відповідні норми законодавства України. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення. Отже, позивачами не доведено, що вирощена та зібрана на спірних земельних ділянках сільськогосподарська продукція була реалізована СФГ «ЕСКІТ» саме за цінами вказаними в довідці Головного управління статистики у Вінницькій області, а наявність тільки арифметичного розрахунку, наведеного позивачами у справі, не може підтверджувати розмір можливого доходу, отриманого від майна, яке було набуте відповідачем без достатньої правової підстави.
Тому позивачами не визначено в установленому порядку розмір доходу, одержаного від користування відповідачем безпідставно набутим майном, а із наданого розрахунку неможливо встановити, чи вірним є застосовані відповідні показники, які зазначені як вихідні дані для розрахунку розміру сум, заявлених до стягнення з відповідача, що, в свою чергу, свідчить про необґрунтованість позовних вимог. Позивачі та їх представник не довели належними та допустимими доказами розмір доходу, одержаного відповідачем від господарювання саме на їхніх земельних ділянках, та що вказані доходи не є абстрактними і могли бути реально отримані на ту суму, яка ними заявлена до стягнення, а також не доведено й той факт, що позивачі мали реальні підстави розраховувати на одержання саме такого доходу, розмір якого визначено в позові, від використання належних їм на праві власності земельних ділянок за звичайних обставин у спірний період користування відповідачем безпідставно набутим майном (2017-2020 рр.).
Додатковим рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 07 жовтня 2021 року заяву представника відповідача - адвоката Глівінської С. Й. задоволено частково. Стягнено солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь СФГ «ЕСКІТ» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Вінницького апеляційного суду від 09 грудня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Панасюк Н. А. задоволено частково. Рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2021 року змінено у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови. В решті рішення залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. Саме такі за змістом висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).
З 2006 року між сторонами існували договірні відносини щодо оренди належних ОСОБА_2 та ОСОБА_1 земельних ділянок СФГ «ЕСКІТ», які припинились у 2016 році. Постановою Вінницького апеляційного суду від 10 листопада 2020 року установлено, що договір оренди б/н від 27 червня 2014 року щодо земельної ділянки площею 2,8993 га кадастровий номер 0523184300:02:002:0190 між ОСОБА_1 і СФГ «ЕСКІТ» та договори оренди б/н від 04 березня 2015 року щодо земельних ділянок площами по 3,1707 га та 3,1707 між ОСОБА_2 та СФГ «ЕСКІТ» укладені не були, а тому відповідач використовував земельні ділянки позивачок без правовстановлюючих документів. Тому позивачі набули право на стягнення за цей період реальних, тобто таких, яких вони могли б отримати за звичайних обставин, доходів у вигляді орендної плати за користування їхніми земельними ділянками, а не гіпотетичних прибутків, які отримав відповідач від вирощування на цих земельних ділянках сільськогосподарських культур (які не можуть бути вирахуванні лише на підставі статистичних даних про посіви, їх урожайність та середню ринкову вартість вирощеної продукції, без урахування реальних затрат на її вирощування (підготовка ґрунту, мінеральні добрива, засоби захисту, наявність сільськогосподарської техніки та витрат на її амортизацію чи оренду, паливно-мастильні матеріали, витрат на транспортування та зберігання вирощеної продукції, оплату праці працівників та багато інших факторів)).
Отже, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства (частина перша статті 13 ЦПК України), з огляду на послідовну позицію позивачів, які принципово не погоджувались на отримання від відповідача розміру орендної плати за користування їхніми земельними ділянками, апеляційний суд зробив висновок, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні у його мотивувальній частині шляхом викладення її у редакції цієї постанови.
Аргументи учасників справи
10 січня 2022 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подали касаційну скаргу, в якій просять скасувати рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити у справі нове рішення про задоволення їх позовних вимог, вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що позивачі мали намір стягнути з відповідача кошти на які останній збагатився за рахунок безпідставного користування їхніми земельними ділянками, а не орендну плату, яку б вони отримали за звичайним умов, уклавши з відповідачем відповідний договір оренди земельних ділянок. Частина перша статті 1214 ЦК України передбачає класичне правило, відповідно до якого особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про безпідставність набуття такого майна. Тобто в цій статті йдеться про доходи, які безпідставний набувач реально одержав або міг одержати. Тут може йти мова про проценти за користування грошовими коштами, плоди від набутого майна та інші доходи. Часовим проміжком для повернення доходів є час з моменту, коли набувач дізнався або мав дізнатися про незаконність набуття або збереження майна, до пред`явлення відповідної вимоги потерпілим. Оскільки майно, яким відповідач володів без достатньої правової підстави - це земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, тому зібраний відповідачем врожай і є безпідставно набутим майном.
У висновку викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 у справі № 917/1739/17 вказано, що суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (статті 1213 ЦК України), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна з часу, коли він дізнався або міг дізнатися про володіння майном без достатньої правової підстави (стаття 1214 ЦК України). Верховний Суд роз`яснив, що за змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондиційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювана шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондиційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 8 грудня 2021 року у справі № 759/9443/17 (провадження № 61-11386св20). Всупереч цьому правовому висновку Верховного Суду, Вінницьким апеляційним судом не було встановлено, на яку суму відповідач збагатився за рахунок позивачів.
Посилання Вінницького апеляційного суду на постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №629 4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412,17, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 саме у частині тлумачення недоотриманих доходів є недоречними. Оскільки, у зазначених постановах позивачі просять стягнути на їхню користь недоотримані доходи у вигляді орендної плати, в той час позивачі у даній справі просять стягнути на їхню користь дохід, на який відповідач збагатився від безпідставного користування їхніми земельними ділянками, та вважають, що цей спосіб захисту їхнього порушеного права буде найбільш ефективним, оскільки свої земельні ділянки вони бажали обробляти самостійно.
Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 917/803/18 від 15 травня 2019 року та у справі № 907/576/17 від 16 травня 2018 року: «особа не може отримувати переваги від недобросовісної поведінки». Це один із проявів принципу добросовісності, який означає, що ніхто не повинен отримувати дохід або іншу вигоду від своєї неправомірної поведінки. Повне відшкодування має позбавити порушника не лише вигоди, отриманої внаслідок порушення, але й засобів для фінансування порушень, оскільки витрати, спрямовані на отримання доходу від порушення, він буде змушений покривати з інших джерел. Відмова у стягненні збитків через неможливість точно визначити розмір порушує принцип справедливості. У такому випадку суди стимулюватимуть опортуністичну поведінку - продовжуй порушувати, доки це вигідніше, ніж не порушувати.
Постанова Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 передбачає, що визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Всупереч цьому, Вінницький апеляційний суд розрахунок зроблений позивачами відхилив, не визначив розмір заборгованості відповідача, чим поставив позивачів у положення правової невизначеності, фактично відступивши від цієї позиції Верховного Суду.
У ході судового розгляду справи було, зокрема, встановлено той факт, що відповідач у справі використовував земельні ділянки позивачів без достатньої правової підстави. Фермерське господарство є прибутковою організацією, отже у своїй діяльності направлене на отримання прибутку. Той факт, що протягом чотирьох років земельна ділянка оброблялася відповідачем було визнано ним у судовому засіданні. Обставина, що на земельних ділянках вирощувалася сільськогосподарська продукція також була визнана відповідачем. Отже, суд встановив, що відповідачі отримували дохід від користування безпідставно набутим майном позивачів, тобто, даний факт відбувся.
Між сторонами виникли кондикційні зобов`язання. Відповідно діє принцип повного відшкодування завданої реальної або можливої шкоди і тягар доказування її розміру покладено на позивача. Повне відшкодування означає, що встановивши факт завдання шкоди, суд не може відмовити у стягненні лише посилаючись на ймовірність отримання доходу. Дана позиція викладена також у постановах Верховного Суду (справи № 917/1307/18, № 916/2403/18, № 910/18036/17, № 905/2382/17), і Європейського суду з прав людини і основоположних свобод (рішення по справі «Бендерський проти України»), які орієнтують судову практику застосовувати при оцінці доказів стандарт доказування «баланс ймовірностей», або як його ще називають «переваги більш вагомих доказів», що притаманний саме приватно-правовим відносинам. За класичним визначенням цей стандарт тлумачиться як розумний ступінь ймовірності. Складність підрахунку збитків не звільняє особу, що порушила зобов`язання, від обов`язку відшкодувати збитки. Суд не може відмовити у відшкодуванні шкоди, якщо її розмір не можна встановити з розумним ступенем достовірності. Відхиляючи розрахунок позивачів, суди власний розрахунок не зробили, а переклали на позивачів обов`язок доказувати суму реальних затрат на вирощування сільськогосподарської продукції. Варто зазначити, що позивачі зазначили саме реальні доходи, а не прибуток, на які відповідач збагатився за рахунок використання їхніх земельних ділянок. Доходи були вирахувані на підставі належних та допустимих доказів, відповідальність за ненадання суми реальних затрат на вирощування сільськогосподарської продукції лежить на відповідачеві. Так, у постанові Верховного Суду у справі № 148/427/18 від 04 листопада 2021 року вказано, що розмір матеріальних збитків, шкоди, можливо достовірно встановити без спеціальних знань, а достатньо загальновідомих та загальнодоступних знань, проведення простих арифметичних розрахунків для оцінки даних. Отже, розрахунок проведений на підставі простих арифметичних даних - є допустимим доказом, що спростовує висновки судів.
У лютому 2022 року СФГ «ЕСКІТ» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить суд залишити в силі рішення суду першої та апеляційної інстанції.
Зазначає, що вини відповідача у тому, що договори підписані не ОСОБА_1 та ОСОБА_2 немає. Нажаль такі справи виникають внаслідок довіри до особи, яка забирає примірник договору до дому для підпису його родичами, а приносить вже підписаний договір з підписом. Чий це підпис на договорі, чи відноситься він до тієї особи, яка зазначена орендодавцем невідомо, Договори визнані неукладеними внаслідок невідповідності підпису особи, яка зазначена у договорі. Проте ОСОБА_4 та ОСОБА_2 знали про перебування в користуванні відповідача їхніх земельних ділянок і не заперечували проти цього. Отже, недобросовісної поведінки саме відповідача судом не встановлено, а тому не може бути поставлено у вину відповідачу строк користування земельною ділянкою з 2017 року по 2020 рік. Цим позовом позивачі зловживають правами і намагаються стягнути з відповідача якомога більшу суму, свідомо допустивши таку ситуацію.
Відповідно до пункту сьомого статті 81 ЦПК України суд за власною ініціативою не має права збирати докази у справі. Суди відмовили позивачам не тільки з тих підстав, що розрахунок був неточним, а з причин того, що він не доведений певними засобами доказування. У заяві про збільшення позовних вимог ОСОБА_1 визначила дохід, який міг бути нею отриманий від користування своїм майном у сумі 211 275 грн, а ОСОБА_2 - в сумі 462 104,80 грн, який є невиправдано великою сумою, яка не підтверджується жодними достатніми доказами по справі. Позивачі посилаються лише на два документи: відповідь ГУ статистики у Вінницькій області, статистичні звіти за 2017-2019 роки та покази свідка - ОСОБА_1 . При цьому, щоб довести, яка культура засівалася на кожній земельній ділянці у відповідний період позивач використовує покази свідка ОСОБА_1 , яка є заінтересованою особою по справі. Такі докази не можуть свідчити про розмір отриманого доходу відповідачем від користування конкретними земельними ділянками. Позивачами не враховано частину першу статті 142 ГК України та не виключено валові витрати/та суми амортизаційних відрахувань. У справі відсутні також і докази того, яку кількість культури було зібрано відповідачем з одного гектара конкретної земельної ділянки. Кожна окрема ділянка має різний родючий шар, різні властивості урожаю, а тому не може бути розрахована урожайність за припущенням, яке полягає у поділі загального виробництва на кількість гектарів. Позивачами не вказано, яким нормативним актом передбачена формула, якою позивачі керувалися для визначення доходу відповідача та за якою методикою розраховується ним дохід. У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі № 522/22023/16-ц вказується, що сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, має навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участі у справі. У постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 910/23428/17 йдеться про те, що при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердженню повної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.
Межі та підстави касаційного перегляду
Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі.
В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд першої та апеляційної інстанції в оскаржених судових рішеннях порушив норми процесуального права та застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 759/9443/17, від 15 травня 2019 року у справі № 917/803/18, від 16 травня 2019 року у справі № 907/576/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 серпня 2020 року у справі № 916/2403/18, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 14 серпня 2018 року у справі № 905/2382/17, від 04 листопада 2021 року у справі № 148/427/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17). 
УхвалоюВерховного Суду від 14 вересня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи
ОСОБА_2 належать земельні ділянки, площею по 3,1707 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані на території Рожичнянської сільської ради Оратівського району Вінницької області, а ОСОБА_1 - площею 2,8993 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована там же.
26 серпня 2014 року зареєстроване право оренди щодо земельної ділянки кадастровий номер 0523184300:02:002:0190. Строк дії речового права 10 років. Підставою для державної реєстрації є договір оренди землі, серія та номер: б/н, виданий 27 червня 2014 року, видавник: СФГ «ЕСКІТ». Орендодавцем є ОСОБА_1 , орендарем - СФГ «ЕСКІТ». 
20 березня 2015 року зареєстроване право оренди щодо земельних ділянок кадастровий номер 0523184300:02:002:0189 та 0523184300:02:002:0208. Строк дії речового права 10 років. Підставою для державної реєстрації є договори оренди землі, серія та номер: б/н, видані 04 березня 2015 року та 01 березня 2015 року, видавник: СФГ «ЕСКІТ», орендодавцем є ОСОБА_2 , орендарем СФГ «ЕСКІТ».
Заочним рішенням Оратівського районного суду Вінницької області у справі № 141/682/17 від 10 січня 2018 року визнано недійсним договір оренди землі б/н від 04 березня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та СФГ «ЕСКІТ», зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 березня 2015 року, на земельну ділянку загальною площею 3,1707 га, кадастровий номер: 0523184300:02:002:0208; визнано недійсним договір оренди землі б/н від 04 березня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та СФГ «ЕСКІТ», зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 березня 2015 року, на земельну ділянку загальною площею 3,1707 га, кадастровий номер: 0523184300:02:002:0189; визнано недійсним договір оренди землі б/н від 27 червня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та СФГ «ЕСКІТ», зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 березня 2015, на земельну ділянку загальною площею 2,8993 га, кадастровий номер: 0523184300:02:002:0190, скасовано державну реєстрацію договору оренди землі б/н від 04 березня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та СФГ «ЕСКІТ», зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 березня 2015 року, на земельну ділянку загальною площею 3,1707 га, кадастровий номер: 0523184300:02:002:0208; скасовано державну реєстрацію договору оренди землі б/н від 04 березня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та СФГ «ЕСКІТ», зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 березня 2015 року, на земельну ділянку загальною площею 3,1707 га, кадастровий номер: 0523184300:02:002:0189; скасовано державну реєстрацію договору оренди землі б/н від 27 червня 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та СФГ «ЕСКІТ», зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 березня 2015 року, на земельну ділянку загальною площею 2,8993 га, кадастровий номер: 0523184300:02:002:0190.
Постановою Вінницького апеляційного суду від 10 листопада 2020 року заочне рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 10 січня 2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів оренди землі скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до СФГ «ЕСКІТ» у цій частині відмовлено. Заочне рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 10 січня 2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права оренди змінено та викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
У справі № 141/682/17 встановлено, що з 2006 року між сторонами існували договірні відносини щодо оренди належних ОСОБА_2 та ОСОБА_1 земельних ділянок СФГ «ЕСКІТ», які припинились у 2016 році. Договір оренди б/н від 27 червня 2014 року щодо земельної ділянки площею 2,8993 га кадастровий номер 0523184300:02:002:0190 між ОСОБА_1 і СФГ «ЕСКІТ» та договори оренди б/н від 04 березня 2015 року щодо земельних ділянок площами по 3,1707 га та 3,1707 між ОСОБА_2 та СФГ «ЕСКІТ» укладені не були, а тому відповідач використовував земельні ділянки позивачів без правових підстав.
Згідно розрахунків позивачів доходи, одержані відповідачем від користування безпідставно набутим майном, становлять - земельної ділянки ОСОБА_1 - 211 275,00 грн., земельних ділянок ОСОБА_2 - 462 104,8 грн.Доказами, на яких ґрунтується розрахунок позивачів щодо розміру сум, які підлягають стягненню на їх користь, позивачі посилаються на статистичну звітність № 29 - сг (річна) «Звіт про площі та валові збори сільськогосподарських культур, плодів, ягід і винограду» по СФГ «ЕСКІТ» за 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік та 2020 рік, довідку Головного управління статистики у Вінницькій області про середню ціну продажу сільськогосподарських культур по Оратівському районі Вінницької області, пояснення позивача ОСОБА_1 як свідка щодо підтвердження того факту, які сільськогосподарські культури засівалися відповідачем на їх земельних ділянках. При здійсненні вказаного розрахунку позивачами не виключено валові витрати та суми амортизаційних відрахувань, натомість на власний розсуд від остаточних сум віднято двадцять відсотків на витрати підприємства на вирощену продукцію.
У довідці Головного управління статистики у Вінницькій області вказано застереження, що наведені середні ціни призначені для статистичних цілей (розрахунків індексів цін, індексів обсягів реалізації сільгосппродукції тощо) та не можуть використовуватись для інших цілей.
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).
У частині першій статті 1214ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зроблено такі висновки:
            «кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України. За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
предметом позову у цій справі є стягнення з власника об`єкта нерухомого майна коштів за фактичне користування земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщено. Отже, немає підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. З огляду на викладене відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України. Разом з тим для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 Цивільного кодексу України). Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18)».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від  03 листопада 2022 року у справа № 910/9185/19 зроблено висновок, що:
«вимога про повернення потерпілому майна, набутого безпідставно згідно зі статями 1212, 1213 ЦК України є основною в кондиційному зобов`язанні, але не вичерпує його змісту, адже поряд з нею існує право потерпілого на відшкодування доходів від такого майна. У абзаці першому частини першої 1214 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. Із цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. За змістом абзацу першого частини першої 1214 ЦК України таке право може бути реалізоване за сукупності таких складових: 1) доходи повертаються саме особою, яка володіє або володіла, майном безпідставно; 2) повертаються доходи, які ця особа одержала або могла одержати від такого майна; 3) повертаються доходи отримані з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. Розмір доходів, які підлягають стягненню вираховується виходячи з доведеності розміру звичайних доходів, які особа здобула за весь час володіння. Слід також враховувати, що конструкція абзацу першого частини першої статті 1214 ЦК України передбачає встановлення часу (строку) неправомірного використання майна, адже встановлює правило, що повертаються доходи отримані з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.
Отже, за загальним правилом умовою виникнення додаткового кондиційного обов`язку з повернення доходів від безпідставно набутого майна є лише недобросовісна поведінка набувача, адже за період, коли останній був упевнений у підставності свого збагачення і не повинен був знати про протилежне, відшкодування кондикційних доходів цією нормою не передбачається. Отримання або можливість отримання набувачем відомостей про неправомірність володіння чужим майном є моментом, з якого на зазначену особу покладаються додаткові обов`язки, зокрема, виникає обов`язок повернути фактично отримані від спірного майна доходи, або доходи, які могли бути отримані за нормальних умов».
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У справі, що переглядається:
суди встановили, що з 2006 року між сторонами існували договірні відносини щодо оренди належних позивачам земельних ділянок СФГ «ЕСКІТ», які припинились у 2016 році; постановою Вінницького апеляційного суду від 10 листопада 2020 року встановлено, що договори оренди щодо продовження користування земельними ділянками позивачів з 2016 року позивачі не підписували, а тому такі договори є неукладеними;
суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачами розміру доходу, одержаного відповідачем у спірний період (2017-2020 рр.) господарювання саме на їх земельних ділянках, й того факту, що позивачі мали реальні підстави розраховувати на одержання саме такого доходу, розмір якого визначено в позові;
суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції, зробив висновок, що позивачі набули право на стягнення за цей період реальних, тобто таких, яких вони могли б отримати за звичайних обставин доходів у вигляді орендної плати за користування їхніми земельними ділянками, а не гіпотетичних прибутків, які отримав відповідач від вирощування на цих земельних ділянках сільськогосподарських культур. Оскільки позивачі принципово не погоджувались на отримання від відповідача коштів у розмірі орендної плати за користування їхніми земельними ділянками, апеляційний суд зробив висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог;
суди не врахували, що в статті 1214 ЦК України право потерпілого на відшкодування доходів від майна, яким особа володіла без достатньої правової підстави. Проте поверненню потерпілому підлягають лише ті доходи, які отримані з часу, коли набувач дізнався або міг дізнатися про володіння майном потерпілого без достатньої правової підстави, що є моментом, з якого на зазначену особу покладаються відповідні додаткові обов`язки;
при розгляді справи відповідач заявляв про готовність сплатити відповідачам грошові кошти за час безпідставного користування земельними ділянками в розмірі річної орендної плати за землю, яка сплачується іншим фізичним особам (орендодавцям) за звичайних умов при укладенні відповідних договорів оренди землі. Натомість за змістом позову та позиції позивачів під час розгляду справи, вони вимагали саме виконання відповідачем обов`язку щодо відшкодування доходів, які він одержав за час такого користування відповідно до статті 1214 ЦК України, при цьому за весь час такого користування, за період 2017-2020 років;
з урахуванням обставин цієї справи моментом, з якого відповідач дізнався (міг дізнатися) про володіння земельними ділянками позивачів без достатньої правової підстави слід вважати прийняття постанови Вінницького апеляційного суду від 10 листопада 2020 року, в якій встановлено, що договори оренди щодо продовження користування земельними ділянками позивачів вони не підписували, а тому такі договори є неукладеними. 
За таких обставин та з урахуванням принципу диспозитивності, відсутні підстави вважати, що між сторонами існує спір щодо обов`язку відповідача сплатити відповідачам безпідставно збережені кошти за користування земельними ділянками в розмірі неодержаної орендної плати за землю. Тому, з урахуванням періоду, за який позивачі пред`явили вимоги про стягнення з відповідача доходів, які він одержав за час користування їх земельними ділянками (2017-2020 роки), та часу, з якого відповідач дізнався про набуття права користування земельними ділянками позивачів без достатньої правової підстави, суди зробили правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, проте помилилися щодо мотивів такого висновку. У зв`язку із цим оскаржені судові рішення належить змінити в мотивувальній частині.
За такого висновку суд касаційної інстанції інші підстави відкриття касаційного провадження не аналізує.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від  03 листопада 2022 року у справа № 910/9185/19, дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення частково ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, судові рішення змінити в мотивувальній частині, а в іншій частині - залишити без змін.
Оскільки судові рішення змінено тільки в частині мотивів прийняття, то розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2  задовольнити частково.
Рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 09 грудня 2021 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                   В. І. Крат 
 
Судді:                                                                             Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
                                                                                      Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук