Ухвала
Іменем України
 
17 серпня 2023 року
м. Київ
 
справа № 2-471/12
провадження № 61-12189ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 21 червня 2023 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Нежури В. А., Соколової В. В., у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Уманець Наталі Олегівни, заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк»,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулась зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Уманець Наталі Олегівни, заінтересована особа - ПАТ АБ «Укргазбанк».
 
Скарга яка обґрунтована тим, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2012 року у справі № 2-471/12 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 95 від 29 травня 2007 року в сумі 13 412 856,36 грн перед ПАТ АБ «Укргазбанк» звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме - квартиру АДРЕСА_1 , та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , шляхом продажу на прилюдних торгах з початковою ціною продажу предмета іпотеки визначеною суб`єктом оціночної діяльності, на стадії виконавчого провадження.
 
На виконання вказаного судового рішення було видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження, яке перебуває на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Уманець Н. О.
 
У рамках вказаного виконавчого провадження приватним виконавцем були вчинені дії щодо залучення працівників поліції у кількості 3 осіб для забезпечення охорони громадського порядку та фізичного захисту приватного виконавця та залучених осіб при проведенні виконавчих дій, винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, а також щодо призначення оцінки квартири.
 
ОСОБА_1 вважала, що вчинені приватним виконавцем в рамках вказаного виконавчого провадження дії є протиправними, оскільки направлені на примусову реалізацію квартири, у якій зареєстровані малолітні діти, без відповідної згоди органів опіки та піклування, а також, без одночасного надання їй як боржнику іншого житла згідно статті 109 ЖК Української РСР.
 
ОСОБА_1 просила:
визнати дії приватного виконавця, направлені на примусову реалізацію квартири, в якій зареєстровані малолітні діти, без відповідної згоди органів опіки та піклування, а також без одночасного надання боржнику іншого житла, протиправними;
визнати протиправною та скасувати постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Уманець Н. О. від 31 березня 2021 року про залучення працівників Печерського управління полці її ГУНП у м. Києві, у кількості 3х осіб для забезпечення охорони громадського порядку та фізичного захисту приватного виконавця та залучених осіб, при проведенні виконавчих дій, від 14 квітня 2021 року про опис та арешт майна (коштів) боржника;
визнати протиправними дії приватного виконавця щодо призначення оцінки квартири боржника;
заборонити приватному виконавцю вчиняти будь-які дії, направлені на примусову реалізацію квартири, що знаходиться за адресою: по АДРЕСА_2 , без попереднього отримання відповідного дозволу від служби у справах дітей та сім`ї, а також без надання заявнику альтернативного співмірного житлового приміщення.
 
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 січня 2023 року у складі судді: Новака Р. В., скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Визнано протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Уманець Н. О., направлені на примусову реалізацію квартири, у якій зареєстровані малолітні діти, без відповідної згоди органів опіки та піклування.
 
Визнано протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Уманець Н. О. в межах виконавчого провадження № 62898292 щодо призначення оцінки квартири боржника, що розташована за адресою по АДРЕСА_2 .
 
Скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Уманець Н. О. від 31 березня 2021 року про залучення працівників Печерського управління поліції у м. Києві, у кількості трьох осіб для забезпечення охорони громадського порядку та фізичного захисту приватного виконавця та залучених осіб, при проведенні виконавчих дій.
 
Скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Уманець Н. О. від 14 квітня 2021 року про опис та арешт майна (коштів) боржника.
 
У задоволенні інших вимог скарги Уманець Н. О. відмовлено.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:
ухвалою Печерського районного суду м. Києва у справі № 760/14086/21-ц від 08 грудня 2021 року було відмовлено в задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Уманець Н. О. про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна, за виконавчим листом в рамках цивільної справи №2-471/12. Приватним виконавцем не було запропоновано суду альтернативного співмірного жилого приміщення для боржника та неповнолітніх дітей, з метою недопущення порушення їх прав;
вимоги заявника про заборону приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Уманець Н. О. вчиняти будь-які дії направлені на примусову реалізацію квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , без попереднього отримання відповідного дозволу від служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, є необґрунтованими, оскільки з даною вимогою заявнику потрібно звертатися окремо, в порядку статті 150 ЦПК України.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 21 червня 2023 року апеляційні скарги приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Уманець Н. О. та ПАТ АБ «Укргазбанк» задоволено, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 27 січня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 .
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
вимога про отримання дозволу виконавцем від органу опіки та піклування на реалізацію майна, право власності на яке або право користування яким належить малолітній дитині, встановлена задля додаткового забезпечення захисту прав цієї дитини, зокрема передбачених статтями 17 та 18 Закону України «Про охорону дитинства», статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» від можливого порушення. Захист відповідних прав дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу державному виконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій державного виконавця та/або органу опіки та піклування. На відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання виконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19);
суд першої інстанції не урахував, що у даній справі на виконанні у приватного виконавця перебуває виконавчий лист про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме - на конкретно визначене житлове приміщення, у конкретно визначений спосіб, а тому згода органу опіки та піклування законом не вимагається. У постановах від 03 травня 2022 року в справі № 723/1021/19, від 02 жовтня 2019 року в справі № 335/4107/15 Верховний Суд дійшов аналогічних висновків, зазначивши, що звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду є кінцевою стадією виконання рішення суду, а тому попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження житла, право користування яким належить дитині, законом не вимагається. Така згода потрібна при укладенні договору іпотеки, якщо предметом іпотеки мають право користуватись чи володіти діти, а не при виконанні рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, коли дії по реєстрації місця проживання дітей вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки). Тому висновки суду першої інстанції про те, що приватний виконавець попередньо мав отримати відповідний дозвіл органу опіки та піклування, є помилковими;
крім того, постановою Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 760/14086/21 ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 08 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 серпня 2022 року скасовано. Подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Уманець Н. О. задоволено, надано приватному виконавцю дозвіл на реалізацію квартири, право на користування якою мають неповнолітні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , відповідно до виконавчого листа № 2-471/12, виданого 17 лютого 2014 року Печерським районним судом м. Києва. Висновки Верховного Суду мотивовані тим, що реєстрацію місця проживання дітей у спірній квартирі було здійснено 27 грудня 2014 року та 11 грудня 2017 року, тобто після укладення іпотечного договору та без згоди іпотекодержателя і після ухвалення судом рішення про звернення стягнення на спірну квартиру. Ці обставини вказують на недобросовісність дій ОСОБА_1 , реєстрацію місця проживання дітей ОСОБА_5 саме з метою перешкоджання виконанню рішення суду. Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 12 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Згідно з укладеним договором іпотеки іпотекодавці, в тому числі боржник, зобов`язалися не реєструвати право проживання будь - яких третіх осіб без попередньої згоди письмової згоди іпотекодержателя (банку). Отже, власники квартири, зловживаючи своїми правами, всупереч укладеному договору іпотеки, після передачі квартири в іпотеки банку, з метою недопущення реалізації майна за рішенням суду, та зареєстрували в квартирі (предмет іпотеки), що використовується як об`єкті комерційної нерухомості (магазині), неповнолітніх дітей. Такі дії іпотекодавців є зловживанням правом, є недобросовісними та направленими не на захист прав та інтересів дітей, а виключно на перешкоджання виконання рішення суду. Судами не було враховано, що рішення суду, проголошене іменем України вже понад 5 років, залишається невиконаним. Протиправні дії боржників (іпотекодавців), направлені на неможливість виконання рішення суду, призвели до того, що фактично стягувач, як кредитор, позбавлений можливості задовольнити свої вимоги та захистити порушене право. Отже, недобросовісними діями іпотекодавця при здійсненні реєстрації малолітніх дітей у спірному житловому будинку після укладення договору іпотеки та винесення судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, порушено права банку, як іпотекодержателя, оскільки він не надавав згоди на вчинення таких дій, що свідчить про порушення положень пункту 1 частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження». Отже, боржник діяв усупереч умов укладеного ним договору іпотеки та недобросовісно, ускладнюючи виконання рішення суду, що набрало законної сили;
дії приватного виконавця Уманець Н. О. щодо залучення працівників поліції, щодо опису та арешту майна (коштів) боржника, а також щодо призначення оцінки квартири боржника були вчинені нею в рамках відкритого виконавчого провадження у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», а відтак висновки суду першої інстанції про часткове задоволення скарги не можуть вважатися законними та обґрунтованими. Судом першої інстанції невірно встановлені фактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовано норми матеріального права, а тому ухвала суду першої інстанції у відповідності до положень статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Уманець Н. О.
 
11 серпня 2023 року  ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 21 червня 2023 року, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.
 
У клопотанні, яке додане до касаційної скарги,  ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження, мотивуючи тим, що повний текст оскарженої постанови апеляційного суду заявник отримав лише 31 липня 2023 року.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року). 
 
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частина друга статті 390 ЦПК України).
 
Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.
 
Підставою касаційного оскарження судових рішень  ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
апеляційний суд не урахував висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16. Із двох обґрунтувань, що були покладені в основу рішення суду першої інстанції, а саме: щодо необхідності згоди органу опіки та піклування та відсутність пропозиції зі сторони виконавця щодо альтернативного співмірного житла, суд апеляційної інстанції спростував лише перше - щодо необхідності згоди органу опіки та піклування на реалізацію житла де зареєстровані неповнолітні діти;
суд апеляційної інстанції проігнорував другу підставу, а саме - щодо відсутності пропозиції зі сторони виконавця альтернативного співмірного житла. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надасться інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні і стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Отже, визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для проведення виконавчих дій направлених на примусову реалізацію житла із подальшим виселенням осіб, які проживають у жилому приміщенні, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти боржника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла. Апеляційний суд не звернув уваги на те, що дії приватного виконавця Уманець Н. О., метою яких є примусова реалізація єдиного житла іпотекодавця із подальшим його невідворотнім виселенням за відсутності будь-яких пропозицій щодо одночасного надання боржнику іншого альтернативного рівноцінного житла, є прямим порушенням житлових прав боржника.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Суди встановили, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Уманець Н. О. перебуває виконавче провадження № 62898292 з виконання виконавчого листа № 2-471/12, виданого 17 лютого 2014 року Печерським районним судом м. Києва, яким у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 95 від 29 травня 2007 року у сумі 13 412 856,36 грн перед АБ «Укргазбанк» звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , шляхом продажу на прилюдних торгах з початковою ціною продажу предмету іпотеки, визначеною суб`єктом оціночної діяльності на стадії виконавчого провадження.
 
05 вересня 2020 року ОСОБА_1 отримала вимогу від приватного виконавця щодо надання безперешкодного доступу до квартири АДРЕСА_1 .
 
Постановою приватного виконавця від 27 серпня 2020 року накладено арешт на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , і відповідний запис внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про обтяження 37913216.
 
02 жовтня 2020 року до приватного виконавця надійшов лист за підписом боржника ОСОБА_1 , яка повідомила, що доступу до квартири з метою проведення опису та арешту добровільно не надасть.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 18 березня 2021 року у справі № 2-471/12 приватному виконавцю надано дозвіл на примусове входження до квартири АДРЕСА_1 , з метою проведення опису та арешту.
 
31 березня 2021 приватним виконавцем Уманець Н. О. винесено постанову про залучення працівників Печерського управління поліції ГУ НП у м. Києві у кількості 3 осіб для забезпечення охорони громадського порядку та фізичного захисту приватного виконавця та залучених осіб, при проведенні виконавчих дій, які були проведені за адресою: 14 квітня 2021 року о 11:00 за адресою - АДРЕСА_1 .
 
14 квітня 2021 року приватним виконавцем винесено постанову про опис та арешт квартири АДРЕСА_1 .
 
23 лютого 2022 року ОСОБА_1 отримала повідомлення від приватного виконавця про ознайомлення з оцінкою арештованого майна від 27 січня 2022 року.
 
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).
 
У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частина третя статті 451 ЦПК України).
 
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частина третя статті 451 ЦПК України).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».
 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
 
Дозвіл органу опіки та піклування по своїй суті є адміністративним актом, який має приватноправову дію та орієнтований на приватне право. Такий дозвіл потрібний для охорони державою інтересів окремих осіб, зокрема, з метою недопущення припинення права, зменшення майна, і тому держава вважає за необхідне в певних випадках «втручатися» в приватноправові відносини батьків (осіб, які їх замінюють, опікунів, піклувальників) та вимагати отримання дозволу (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 червня 2022 року в справі № 571/1607/20 (провадження № 61-805св22).
 
У разі нереалізації майна на третьому електронному аукціоні виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. Майно передається стягувачу за ціною третього електронного аукціону або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно (частина шоста, дев`ята статті 61 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
 
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
 
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).
 
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
 
Суд апеляційної інстанції встановив, що: 
на виконанні у приватного виконавця перебуває виконавчий лист про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме - на конкретно визначене житлове приміщення, у конкретно визначений спосіб, а тому згода органу опіки та піклування законом не вимагається. Звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду є кінцевою стадією виконання рішення суду, а тому попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження житла, право користування яким належить дитині, законом не вимагається. Така згода потрібна при укладенні договору іпотеки, якщо предметом іпотеки мають право користуватись чи володіти діти, а не при виконанні рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, коли дії по реєстрації місця проживання дітей вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки);
реєстрацію місця проживання дітей у спірній квартирі було здійснено 27 грудня 2014 року та 11 грудня 2017 року, тобто після укладення іпотечного договору та без згоди іпотекодержателя і після ухвалення судом рішення про звернення стягнення на спірну квартиру. Ці обставини вказують на недобросовісність дій ОСОБА_1 , реєстрацію місця проживання дітей ОСОБА_5 саме з метою перешкоджання виконанню рішення суду;
дії приватного виконавця Уманець Н. О. щодо залучення працівників поліції, щодо опису та арешту майна (коштів) боржника, а також щодо призначення оцінки квартири боржника були вчинені нею в рамках відкритого виконавчого провадження у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».
 
За таких обставин, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні скарги.
 
Аргумент касаційної скарги про необхідність застосування статті 109 ЖК колегія суддів відхиляє, оскільки вказана норма регулює відносини пов`язані із виселенням, і не стосується прийняття виконавцем постанов (про залучення працівників Печерського управління поліції у м. Києві, у кількості трьох осіб для забезпечення охорони громадського порядку та фізичного захисту приватного виконавця та залучених осіб, при проведенні виконавчих дій та про опис та арешт майна (коштів) боржника). Посилання на висновки, зроблені у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16 необґрунтоване, оскільки ці висновки зроблені у справі про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та виселення. Тоді як у справі, що переглядається, питання про виселення не порушується.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
 
У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 21 червня 2023 року.
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 21 червня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Уманець Наталі Олегівни, заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк».
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                   В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                                 І. О. Дундар 
 
                                                                                               Є. В. Краснощоков