ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 608/2568/21	Головуючий у 1-й інстанції Запорожець Л. М. 	
Провадження № 22-ц/817/824/23 	Доповідач - Бершадська Г.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2023 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Бершадська Г.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Хома М. В., 
з участю секретаря - Панькевич Т.І. 
                                       представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 608/2568/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Дядик Ярослав Борисович на рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 15.06.2023 року, ухваленого суддею Запорожець Л.М., дата складення повного тексту 25.06.2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом виселення,-

В С Т А Н О В И В:
В 2021 році ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом.
В обгрунтування позовних вимог, вказувала на те, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,0343 гектарів за вказаною адресою в межах згідно з планом для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Зазначала, що відповідач у справі є її невісткою, дружиною сина. Вона вселилася в цей будинок без її дозволу, проживає у будинку без реєстрації. При цьому, вона, як власниця житла, не може зайти у свій будинок у зв`язку з систематичним порушенням правил співжиття ОСОБА_2 , яка вчиняє сварки, застосовує психологічне насильство щодо неї.          ОСОБА_1 указувала, що будь – які заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. ОСОБА_2 не є членом її сім`ї, є дружиною сина, тому вона, як власник будинковолодіння, вправі вимагати від осіб, які не є членами її сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають з нею і ведуть з нею спільне господарство, усунення порушень її права власності у будь-який час. 
Враховуючи вказані обставини просила усунути перешкоди у користуванні належним їй майном, шляхом виселення ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1 .
Рішенням Чортківського районного суду від 15.06.2023 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом виселення – відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Дядик Я.Б. подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати, постановивши нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права.
Адвокат Дядик Я.Б. зазначає, що з правового аналізу норм ЖК та ЦК України відповідач не є членом сім`ї апелянта, так як вона не є її дитиною, постійно не проживає з апелянтом та не веде з нею спільного господарства, так як позивач проживає постійно в іншому будинку ніж відповідач.
Таким чином, відповідач, як член сім`ї свідка ОСОБА_3 , який є сином апелянта могла б бути вселена у спірний будинок виключно за згоди апелянта.
Узагальнюючи викладене, представник апелянта зазначає, що оскільки відповідач не являється членом сім`ї позивача її виселення відбувається з підстав, передбачених ч. 3 ст. 161 ЖК України, як особи, яка самоправно зайняла жиле приміщення.
Предстанвик апелянта вважає, що суд першої інстанції помилково зробив висновки, що відповідача попередньо мали б бути застосовані заходи запобігання і громадського впливу.
Крім того, адвокат Дядик Я.Б. зазначає, що при вирішенні даного спору судом першої інстанції не враховано висновків, висвітених в постановах Верховного Суду у справах № 182/8114/15-ц, 357/7940/16-ц, 243/7004/17, 309/2477/16-ц.
Відзиву на апеляційну скаргу не подано.
В судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримав та просив скасувати рішення Чортківського районного суду від 15.06.2023 року, постановивши нове судове рішення, яким задольнити позов.
Представник відповідача заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, указуючи на законність і обгрунтованість оскжуваного судового рішення, яке просив залишити без змін.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.
Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що право власності позивачки ОСОБА_1 відповідачкою ОСОБА_2 порушене не було, доказів порушення такого права позивачкою суду не надано, а тому позовні вимоги є недоведеними та такими, що до задоволення не підлягають.
З таким висновком суду слід погодитися, оскільки він відповідає вимогам закону та ґрунтується на матеріалах справи.
Згідно зі ст. 6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до статті 129 Конституції України, однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно зі ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами.
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник, володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 
Як було установлено судом, позивачка є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, площею 0,0343 гектарів, по АДРЕСА_1 в межах згідно з планом для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Відповідачка ОСОБА_2 є дружиною сина позивачки - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 зареєстрованого 19 січня 2006 року Скородинською сільською радою Чортківського району Тернопільської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів було зроблено відповідний актовий запис за № 1.
Під час шлюбу у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 народився син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 зареєстрованого Скородинською сільською радою Чортківського району Тернопільської області, про що в Книзі реєстрації народжень 2006 року червня місяця 16 числа зроблено відповідний актовий запис за № 5.
ОСОБА_3 - чоловік відповідачки та спільний син ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_5 є зареєстрованими у будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою №3/15-15 від 04.01.2021року про реєстрацію місця проживання особи (копія додається).
Відповідно до довідки № 01 від 04.01.2022 року, виданої Скородинським старостинським округом вбачається те, що по АДРЕСА_1 зареєстровані і проживають (згідно акту обстеження №02 від 04.01.2022р.): ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_2 (проживає але не зареєстрована), її чоловік - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Актом про встановлення факту проживання № 02 від 04.01.2022 р. с. Скородинці, встановлено, що ОСОБА_2 дійсно проживає в АДРЕСА_1 , але по місцю проживання не зареєстрована.
Частиною 3 статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.
Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Відповідно до ст. 161 ЖК України наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім`ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Як було установлено судом та вбачається із матеріалів справи,що позивачка є власником будинку, у якому не зареєстрована та не проживає, оскільки постійно проживає в іншому жилому приміщенні; її син перебуває у шлюбі з відповідачкою, у зв`язку із чим остання була вселена до належного позивачці спірного житлового приміщення, яка як власник цього майна надала право відповідачці користуватись ним. 
Отже, відповідач вселилася будинок позивача як дружина сина власниці будинку. 
Тому, доводи апеляційної скарги щодо відсутності згоди позивача на вселення до спірного житлового будинку відповідача, колегія суддів відхиляє.
Таким чином, відповідач, як член сім`ї свідка ОСОБА_3 , який є сином апелянта могла б бути вселена у спірний будинок виключно за згоди апелянта.
Як було встановлено в судовому засіданні, право власності позивачки ОСОБА_1 на будинковолодіння та земельну ділянку по АДРЕСА_1 , відповідачкою ОСОБА_2 порушене не було, доказів порушення такого права суду не надано.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.
Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
Відповідно до частини 7 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Відповідно до статті 16 Конвенції ООН про права дитини, жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.
Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Колегія суддів вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що позивачка заперечувала щодо проживання дружини її сина та її онука в житловому будинку по АДРЕСА_1 суду не подано. 
Відтак, висновок суду про те, що право власності позивачки ОСОБА_1 відповідачкою ОСОБА_2 не порушено, ґрунтуються на вимогах закону.
Крім того, судом було вірно встановлено, що будь- яких доказів того, що позивачка заперечувала проти того, щоб дружина її сина та внук проживали разом з її сином в належному їй на праві власності будинку, немає. Жодного разу з часу придбання будинку вселення в будинок сина позивачки із сім`єю, позивачка із будь - якою скаргою на незаконне вселення не зверталася а навпаки, подані відповідачкою до відзиву докази стверджують той факт, що відповідачка ОСОБА_2 , її чоловік ОСОБА_3 та їх син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживають в даному будинку та син і чоловік також зареєстровані в ньому. 
Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод закріплено право людини на повагу до свого житла.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. 
Колегія суддів звертає увагу, що «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (рішення Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) від 05 липня 2012 року у справі «Глоба проти України» («Globa v. Ukraine»), заява № 15729/07, § 37).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), заява № 30856/03, § 41, 44).
В судовому засіданні представник відповідача пояснив, що ОСОБА_2 тривалий час разом із внуком позивачки — ОСОБА_6 проживає в житловому будинку по АДРЕСА_1 , іншого житла вона не має, тому у разі виселення відповідач з дитиною залишиться без місця проживання.
Отже, апеляційним судом розглянуто питання, про те, що з моменту вселення відповідача до спірного житлового будинку пройшов тривалий період часу, а виселення відповідача разом із сином буде непропорційним заходом у даному випадку. 
Посилання апелянта на неправильне застосування норм матеріального права судом першої інстанції в частині визначення статусу ОСОБА_2 як члена сім`ї - ОСОБА_1 саме по собі не може бути підставою для скасування правильного по суті оскаржуваного судового рішення, тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги з цього приводу.
Частиною 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи. 
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин із метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. 
У справах, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі щодо їх неврахування судом першої інстанції при вирішенні даного спору № 182/8114/15-ц, 357/7940/16-ц, 243/7004/17, 309/2477/16-ц. встановлені фактичні обставини, є відмінними від обставин, встановлених у даній справі, що не дає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). 
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 389, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Дядик Ярослав Борисович залишити без задоволення.
Рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 15.06.2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 06.10.2023 року.

Головуюча:                                                                  Г.В. Бершадська

Судді:                                                                         Б.О. Гірський

                                                                                М.В. Хома