Постанова
Іменем України                                  
 
19 липня 2023 року
м. Київ
 
справа № 570/5553/19
провадження № 61-20213 св 21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Хопти С. Ф.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - адвокат Курганська Олена Вікторівна,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову Рівненського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Хилевича С. В., 
Гордійчук С. О., Ковальчук Н. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 
до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання частково недійсними рішення виконавчого комітету, свідоцтва про право власності 
на домоволодіння, свідоцтва про право на спадщину за законом, договору дарування, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом та витребування майна.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він постійно проживав 
у житловому будинку АДРЕСА_1 . Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька - ОСОБА_4 , він та його мати - ОСОБА_3 , 22 червня 
2007 року отримали свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме 
по 1/2 частині зазначеного житлового будинку. У свідоцтві вказано, 
що право власності на будинок належало спадкодавцю на підставі свідоцтва про право особистої власності на будинковолодіння, виданого виконавчим комітетом Рівненської районної ради народних депутатів Рівненської області від 30 листопада 1987 року (далі - свідоцтво про право особистої власності від 30 листопада 1987 року). 
Влітку 2018 року він дізнався, що ОСОБА_3 подарувала належну 
їй 1/2 частину будинку його брату - ОСОБА_2 , на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 24 жовтня 2012 року № 1007. 
Разом із цим, він продовжував утримувати будинок, брат участі 
в утриманні будинку не брав і не проживав у ньому.
Крім того, у подальшому, ОСОБА_3 без його відома приватизувала частину земельної ділянки, на якій розташовані приміщення будинку, якими він користується, що стало предметом судового спору у справі 
№ 570/4030/18.
Згідно з архівного витягу архівного відділу Рівненського району Рівненської області від 03 червня 2019 року № 354/04-01 йому стало відомо про те, 
що свідоцтво про право особистої власності від 30 листопада 1987 року було видане ОСОБА_4 відповідно до рішення виконавчого комітету Рівненської районної ради народних депутатів Рівненської області 
від 11 листопада 1987 року № 339 (далі - рішення виконавчого комітету районної ради від 11 листопада 1987 року № 339).
Разом із цим, згідно з інформацією погосподарської книги по селу Малий Олексин за 1974-1976 роки 1/2 частина спірного житлового будинку належала його бабі - ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
24 жовтня 1969 року вона залишила заповіт, яким усе належне їй майно заповіла на його користь. Проте, про вказаний факт він дізнався лише 
07 листопада 2019 року. З віднайденого листа виконавчого комітету Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області 
(далі - Шпанівська сільська рада) від 08 серпня 1978 року № 626 він дізнався, що своєчасно прийняв спадщину після смерті своєї баби.
Вважав, що батьки приховали від нього зазначену інформацію, свідоцтво про спадщину на його ім`я не отримували.
Посилаючись на відповідні положення ЦК Української РСР, зазначав, 
що на час прийняття рішення виконавчого комітету районної ради 
від 11 листопада 1987 року № 339, на підставі якого його батько став власником спірного будинку, 1/2 частина спірного житлового будинку належала його батьку, а інша 1/2 частина - йому, так як він фактично прийняв спадщину після смерті баби. Тому вважав частково недійсними рішення виконавчого комітету районної ради від 11 листопада 1987 року 
№ 339 та свідоцтво про право особистої власності від 30 листопада 
1987 року щодо 1/2 частини. 
Позивач уважав частково недійсними свідоцтво про право на спадщину 
за законом від 22 червня 2007 року № 2-441, видане державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори (далі - державний нотаріус) Дацюк С. Г. йому та матері після смерті батька, по 1/2 частині кожному (далі - свідоцтво про право на спадщину за законом від 22 червня 2007 року № 2-441), у розмірі часток по 1/4 кожному на спірний житловий будинок, а також договір дарування 1/2 частини спірного житлового будинку, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 24 жовтня 2012 року № 1007, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) 
Самсонюком Ф. П. (далі - договір дарування від 24 жовтня 2012 року 
№ 1007), у розмірі 1/4 частини.
Посилаючись на відповідні норми ЦК України, вказував, що належним способом захисту його порушених прав буде як визнання частково недійсними указаних документів, так і визнання за ним права власності 
на 1/2 частину спірного житлового будинку та витребування 1/4 частини спірного будинку у ОСОБА_2 .
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд: 
- визнати частково недійсними та скасувати рішення виконавчого комітету районної ради від 11 листопада 1987 року № 339 у частині видачі свідоцтва про право особистої власності ОСОБА_4 з розміром долі - 1, 
у частині 1/2 частки, а також свідоцтво про право особистої власності 
від 30 листопада 1987 року; 
- визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 22 червня 2007 року № 2-441 після смерті ОСОБА_4 , померлого 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , видане йому та ОСОБА_3 , по 1/2 частині кожному, у розмірі часток по 1/4 частині кожному на спірний житловий будинок; 
- визнати частково недійсним договір дарування від 24 жовтня 2012 року 
№ 1007, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Самсонюком Ф. П., у розмірі частки 1/4 частини; 
- визнати за ним право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку з надвірними будівлями у порядку спадкування за заповітом після смерті баби - ОСОБА_6 ;
- витребувати у ОСОБА_2 на його користь 1/4 частину цього житлового будинку.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 26 травня 2021 року у складі судді Штогуна О. С. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішення виконавчого комітету районної ради від 11 листопада 1987 року № 339 й видане на його підставі свідоцтво про право особистої власності від 30 листопада 
1987 року, а також свідоцтво про право на спадщину за законом 
від 22 червня 2007 року № 2-441 порушують право позивача, як власника 1/2 частини спірного будинку, який він фактично прийняв у спадщину після смерті баби - ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Разом із цим, районний суд зробив висновок про те, що позивач за захистом свого порушеного права звернувся після спливу позовної давності, 
про застосування якої заявлено відповідачами у відзиві на позов.
Позивачем долучено до позовної заяви копію довідки від 08 серпня 
1978 року № 626 та копію дубліката заповіту ОСОБА_6 , виданого 
26 грудня 1978 року виконавчим комітетом Шпанівської сільської ради, оригінали яких нібито знайдені ним у 2019 році.
З урахуванням положень Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 
1976 року № 1/5 (далі - Інструкція), суд першої інстанції вказав, що службові особи виконавчого комітету Шпанівської сільської ради відповідну довідку 
та дублікат заповіту не могли видати іншій особі, окрім спадкоємця, 
щодо якого вчинялася вказана нотаріальна дія, тобто ОСОБА_1 , 
який на момент видачі дубліката заповіту, 26 грудня 1978 року, 
був повнолітнім. Тому позивачу було відомо про існування заповіту, 
він не надав суду доказів, які б могли підтвердити ту обставину, що довідка від 08 серпня 1978 року № 626 та дублікат заповіту від 26 грудня 1978 року отримані у виконавчому комітеті Шпанівської сільської ради не ним, 
а іншою особою. На момент отримання дубліката заповіту 26 грудня 
1978 року він знав, що є спадкоємцем майна своєї баби - ОСОБА_6 , 
та успадкував належну їй 1/2 частину вищевказаного житлового будинку.
Крім того, ОСОБА_1 22 червня 2007 року у заяві до Рівненської районної державної нотаріальної контори вказав, що спірний житловий будинок належить його покійному батьку - ОСОБА_4 , а тому саме з цього часу позивач повинен був усвідомлювати, що його право власності 
на 1/2 частину вказаного будинку порушене, він міг дізнатися ким та коли воно порушене. Указана дата є початком перебігу строку позовної давності для позовних вимог ОСОБА_1 . До дня звернення з позовною заявою до суду - листопад 2019 року, пройшло більше трьох років. Причини пропуску такого строку, на які посилався позивач, судом поважними 
не визнані.
 
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Рівненського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року, прийнятою у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 26 травня 2021 року скасовано. 
Позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано частково недійсним та скасовано рішення виконавчого комітету районної ради від 11 листопада 1987 року у частині видачі свідоцтва ОСОБА_4 з розміром долі - 1, у частині 1/2 частки та свідоцтво 
про право особистої власності від 30 листопада 1987 року, видане 
ОСОБА_4 .
Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 22 червня 2007 року № 2-441 після смерті ОСОБА_4 , померлого 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , видане ОСОБА_3 та ОСОБА_1 по 1/2 частині кожному, у розмірі часток по 1/4 частині кожному на житловий будинок АДРЕСА_1 .
Визнано частково недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 
24 жовтня 2012 року № 1007, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Самсонюком Ф. П., у розмірі частки - 1/4.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 у порядку спадкування 
за заповітом після смерті ОСОБА_6 та витребувано 1/4 частину цього житлового будинку у ОСОБА_2 .
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки районного суду про те, що довідку та дублікат заповіту виконавчий 
комітет Шпанівської сільської ради не міг видати нікому іншому, 
крім ОСОБА_1 , який на час видачі дубліката заповіту уже був повнолітнім, а тому в його інтересах уже не могли діяти його батьки 
як законні представники є помилковими. 
У журналі реєстрації нотаріальних дій за 1977-1979 роки Шпанівської сільської ради відсутній будь-який підпис одержувача в графі «Розписка 
в одержанні документа» з приводу видачі дубліката заповіту ОСОБА_6 . Тому відсутні підстави для висновку про обізнаність позивача щодо існування заповіту ще у 1978 році.
Оскільки позивач не знав про існування заповіту, складеного ОСОБА_6 на його користь, помилковими є висновки районного суду про те, 
що при зверненні 22 червня 2007 року до Рівненської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_1 зазначав про факт належності усього спірного житлового будинку його батькові - ОСОБА_4 , і саме з цього моменту він повинен був усвідомлювати, що його право на успадковану 
1/2 частину цього будинку є порушеним, а тому з 22 червня 2007 року розпочався перебіг позовної давності.
Апеляційний суд зазначив, що відповідачами не спростовано доводи позивача про те, що лише 07 листопада 2019 року, отримавши дублікат заповіту, він був обізнаний з його існуванням. Тому з наступного дня після цієї дати, розпочався перебіг позовної давності. Позов пред`явлено 
28 листопада 2019 року, тобто у межах позовної давності.
Суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_1 , застосував відповідні положення ЦК Української РСР, у тому числі норми, 
що регулюють питання позовної давності, а також виходив із того, 
що справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Додатковою постановою Рівненського апеляційного суду від 28 грудня 
2021 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Курганської О. В., задоволено. Здійснено перерозподіл судових витрат у справі. Стягнуто 
з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 2 452,80 грн судового збору з кожного.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права 
та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення й залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Підставами касаційного оскарження судового рішеннязаявник зазначає 
те, що апеляційним судом застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду. Крім цього, апеляційний суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, 
що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду 
від 22 грудня 2021 року визнано наведені підстави для поновлення строку на касаційне оскарження неповажними. Касаційну скаргу ОСОБА_2 
на судове рішення апеляційного суду залишено без руху та надано строк 
на усунення її недоліків.
У наданий судом строк заявник надіслав матеріали на усунення недоліків касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2022 року клопотання 
ОСОБА_2 про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено. Поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження постанови Рівненського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року. Відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано дану цивільну справу із суду першої інстанції. Надіслано іншому учаснику справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву 
на касаційну скаргу.
У лютому 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 березня 2022 року відмовлено 
у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про зупинення виконання постанови Рівненського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2022 року справу призначено 
до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними 
у ній матеріалами.
Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів 
від 16 травня 2022 року справу передано судді-доповідачеві 
Луспенику Д. Д., судді, які входять до складу колегії: Гулько Б. І., 
Коломієць Г. В., Лідовець Р. А., Черняк Ю. В.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року з підстав, передбачених пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України, зупинено касаційне провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22).
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 грудня 2022 року поновлено касаційне провадження у справі для вирішення заяви ОСОБА_2 про зупинення виконання судового рішення.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 грудня 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про зупинення виконання рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 26 травня 2021 року у справі № 570/5553/19 відмовлено.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 грудня 2022 року з підстав, передбачених пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України, зупинено касаційне провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22).
У зв`язку з перебуванням судді Черняк Ю. В. у відпустці, пов`язаній 
з вагітністю та пологами, на підставі повідомлення судді Луспеника Д. Д., розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 07 липня 2023 року № 851/0/226-23 справу передано на повторний автоматизований розподіл судових справ.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 липня 2023 року справу передано судді-доповідачеві Луспенику Д. Д., судді, які входять до складу колегії: 
Гулько Б. І., Коломієць Г. В., Лідовець Р. А., Хопта С. Ф.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 липня 2023 року клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Курганської О. В., про поновлення касаційного провадження задоволено. Касаційне провадження у справі поновлено.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, оскільки не можуть розглядатися у спрощеному позовному провадженні справи у спорах про спадкування. Позивачем не залучено до участі у справі орган місцевого самоврядування, рішення якого та видані документи він просив визнати недійсними. При цьому позивач не довів, що йому вчинялися перешкоди в отриманні спадщини, у тому числі, за заповітом ОСОБА_6 , він не отримав відмову нотаріуса в отриманні спадщини, 
а в матеріалах справи відсутні допустимі докази на підтвердження заявлених ним вимог.
Крім того, 22 червня 2007 року позивач отримав свідоцтво про право 
на спадщину на 1/2 частину спірного житлового будинку після смерті 
батька - ОСОБА_4 , яке фактично почав оспорювати у 2019 році, тобто пропустив позовну давність, що й стало підставою для відмови 
у задоволенні його позову у суді першої інстанції.
Посилається на відповідну судову практику Верховного Суду. 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У квітні 2022 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного 
Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від представника 
ОСОБА_1 - адвоката Курганської О. В., в якому вказується, що судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. 
 
Доводи особи, яка подала відповідь на відзив на касаційну скаргу 
 
У квітні 2022 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного 
Суду надійшла відповідь на відзив на касаційну скаргу (заперечення)  
від ОСОБА_2 , в якій вказується про необґрунтованість поданого представником позивача відзиву. 
 
Фактичні обставини справи
 
24 жовтня 1969 року ОСОБА_6 склала заповіт, який посвідчено виконавчим комітетом Шпанівської сільської ради та зареєстровано в книзі для запису нотаріальних дій під № 46, що підтверджується копією дубліката заповіту, виданого 26 грудня 1978 року, та копією дубліката заповіту, виданого 31 жовтня 2019 року (а. с. 22, 23, т. 1). 
За змістом указаного заповіту ОСОБА_6 заповіла все своє майно ОСОБА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого повторно Рівненським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану 06 червня 2019 року (а. с. 10, т. 1).
На день смерті ОСОБА_6 на праві приватної власності належала 
1/2 частина житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: 
АДРЕСА_1 . Інша 1/2 частина вказаного будинку належала ОСОБА_4 , який мав склад сім`ї: ОСОБА_3 - дружина, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - сини. Вказане підтверджується: копіями архівних довідок від 15 квітня 
2019 року № 260/04-01, № 259/04-01, витягом із погосподарської книги 
за 1974-1976 роки (а. с. 8, 9, 114-118, т. 1).
Відповідно до копії довідки № 626, виданої ОСОБА_1 08 серпня 
1978 року виконавчим комітетом Шпанівської сільської ради для подання 
в нотаріальну контору, він своєчасно прийняв спадкове майно померлої ОСОБА_6 , яке складається з 1/2 частини спірного житлового будинку, оскільки проживає у вказаному будинку та сплачує нараховані платежі 
(а. с. 21, т. 1).
ОСОБА_1 , будучи спадкоємцем за заповітом, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 , до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини не звертався, свідоцтво про право на спадщину 
не отримав.
11 листопада 1987 року рішенням виконавчого комітету районної ради 
№ 339 видано ОСОБА_4 свідоцтво про право особистої власності 
на належний йому житловий будинок у 
АДРЕСА_1 
у розмірі долі - 1, тобто на весь будинок, у тому числі на 1/2 частину будинку, яка належала його сину - ОСОБА_1 , як спадкоємцю майна ОСОБА_6 , що підтверджено архівним витягом від 03 червня 2019 року № 354/04-01 (а. с. 12, т. 1).
30 листопада 1987 року виконавчим комітетом районної ради ОСОБА_4 видано свідоцтво про право особистої власності на ціле домоволодіння 
у АДРЕСА_1 (а. с. 14, т. 1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 12 березня 1999 року Шпанівською сільською радою (а. с. 11, т. 1). 
На момент смерті ОСОБА_4 , відповідно до свідоцтва про право особистої власності від 30 листопада 1987 року, йому на праві приватної власності належав спірний будинок.
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого Шпанівською сільською радою 02 січня 1961 року, ОСОБА_1 
є сином ОСОБА_4 (а. с. 94 зворот, т. 1).
ОСОБА_3 є дружиною ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4 , виданого Шпанівською сільською радою 04 лютого 1959 року (а. с. 95, т. 1).
22 червня 2007 року ОСОБА_3 , ОСОБА_1 звернулися до Рівненської районної державної нотаріальної контори із заявами (а. с. 93, т. 1), в яких повідомили про те, що спадкодавцю ОСОБА_4 на день смерті на праві приватної власності належав цілий спірний будинок, надали відповідне свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння 
від 30 листопада 1987 року й просили видати їм свідоцтво про право 
на спадщину за законом.
22 червня 2007 року державним нотаріусом Дацюк С. Г. видано 
ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , як спадкоємцям за законом після смерті ОСОБА_4 , свідоцтво про право на спадщину за законом на спірний житловий будинок із надвірними будівлями з рівними долями, 
по 1/2 частині кожному (а. с. 20, 99, т. 1).
24 жовтня 2012 року ОСОБА_3 подарувала належну їй 1/2 частину спірного житлового будинку з надвірними будівлями ОСОБА_2 
на підставі договору дарування, посвідченого 24 жовтня 2012 року приватним нотаріусом Самсонюком Ф. П. (а. с. 161-162, т. 1).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно 
у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених 
частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої 
або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права 
і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, 
що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання 
про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, 
які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає в повній мірі. 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд 
і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи 
чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної 
в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно 
до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода 
на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, 
що регулює спірні відносини.

Щодо порушеного права позивача 
Щодо позовної давності
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи                  на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання                        або оспорювання. 
Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового                               або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом 
чи судом у визначених законом випадках.
У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши 
фактичні обставини спору щодо порушення цивільних прав позивача, застосувавши відповідні норми ЦК Української РСР, зробили висновок 
про те, що права позивача порушені й вони підлягали судовому захисту.
Разом із цим, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини спору, надавши правову оцінку доказам, які знаходяться у матеріалах справи, відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском позовної давності, про що заявлено відповідачами, не знайшовши поважними причини для поновлення позовної давності.
Суд апеляційної інстанції зробив протилежні висновки щодо застосування позовної давності, зазначивши, що позовна давність не пропущена, 
так як про своє порушене право позивач довідався у листопаді 2019 року, 
а з позовом звернувся 28 листопада 2019 року.
Суди попередніх інстанцій вірно застосували до спірних правовідносин норми ЦК Української РСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до частини першої статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.
Згідно з частиною першою статті 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Відповідно до частин першої, другої статті 549 ЦК Української РСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Згідно з частиною другою статті 548 ЦК Української РСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Відповідно до статті 560 ЦК Української РСР спадкоємці, закликані 
до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі 
за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 
555 цього Кодексу). 
Згідно з частинами першою, другою статті 561 ЦК Української РСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві 
як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає.
Главою 5 ЦК Української РСР було регламентовано питання позовної давності.
Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки (стаття 71 
ЦК Української РСР).
Відповідно до статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає 
з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення 
і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.
Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту (стаття 80 ЦК Української РСР).
Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, 
що правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.
Питання позовної давності регламентовано також Главою 19 ЦК України.
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки 
(стаття 257 ЦК України).
Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови 
у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 
2010 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною 
у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов 
не доведено, що є самостійною підставою для цього. Тобто у випадку обґрунтованості позовних вимог суд відмовляє у їх задоволенні у зв`язку 
з пропуском строку позовної давності . У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не одночасно застосовує наслідки пропуску позовної давності.
Отже, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, пред`явлених позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся 
до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Такі правові висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження 
№ 14-381цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) та інших.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин 
суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 
ЦПК України).
У справі, яка переглядається Верховним Судом, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, застосувавши відповідні норми матеріального права, у тому числі ЦК Української РСР (чинного, на момент виникнення спірних правовідносин), суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно вважав, що на момент прийняття рішення виконавчого комітету районної ради від 11 листопада 1987 року 
№ 339 та видачі виконавчим комітетом районної ради свідоцтва про право особистої власності від 30 листопада 1987 року, на підставі чого 
ОСОБА_4 передано у власність спірний житловий будинок, 
увесь спірний будинок не належав останньому, так як 1/2 частина даного будинку належала ОСОБА_1 , який фактично прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 (стаття 549 ЦК Української РСР). 
Проте, оскільки відповідно до вказаного свідоцтва про право особистої власності ОСОБА_4 належав увесь спірний будинок, після його смерті, 22 червня 2007 року державним нотаріусом видано ОСОБА_3 
та ОСОБА_1 , як спадкоємцям за законом ОСОБА_4 , свідоцтво 
про право на спадщину за законом на спірний житловий будинок 
з надвірними будівлями з рівними долями, по 1/2 частці кожному.
У подальшому, 24 жовтня 2012 року, ОСОБА_3 на підставі договору дарування подарувала 1/2 частину спірного житлового будинку 
з надвірними будівлями ОСОБА_2 .
Таким чином, вищевказане рішення виконкому районної ради 
від 11 листопада 1987 року № 339, видане на його підставі свідоцтво 
про право особистої власності на домоволодіння від 30 листопада 
1987 року, свідоцтво про право на спадщину за законом від 22 червня 
2007 року порушують право позивача, як власника 1/2 частини спірного будинку.
Апеляційним судом ураховано, що позивач своєчасно прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 , яка складається з 1/2 частини спірного житлового будинку, оскільки проживав і проживає у вказаному будинку 
та сплачує нараховані платежі. Указане підтверджується копією довідки 
№ 626, виданої ОСОБА_1 08 серпня 1978 року виконавчим комітетом Шпанівської сільської ради.
Тобто ОСОБА_1 на момент отримання ОСОБА_4 свідоцтва 
про право особистої власності на весь спірний будинок уже належала 
1/2 частини вказаного будинку.
У цій частині суди зробили правильні висновки про порушення прав позивача.
При цьому позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права  у межах позовної давності.
Суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання позовної давності у спірних правовідносинах, надав оцінку поданим сторонам доказам і доводам сторін у цій частині, врахував вищенаведені норми матеріального права і вказав про те, що районний суд зробив помилковий висновок, що позивач 
за захистом свого порушеного права звернувся після спливу позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачами.
Апеляційний суд урахував відповідні положення Інструкції й відхилив посилання відповідачів про те, що довідку для подання у нотаріальну контору та дублікат заповіту виконавчий комітет Шпанівської сільської ради не міг видати нікому іншому, окрім ОСОБА_1 , який на час видачі дубліката заповіту уже був повнолітнім, а тому в його інтересах уже 
не могли діяти його батьки як законні представники. Це є припущенням.
Суд апеляційної інстанції врахував, що у журналі реєстрації нотаріальних дій за 1977-1979 роки Шпанівської сільської ради відсутній будь-який підпис одержувача у графі «Розписка в одержанні документа» з приводу видачі дубліката заповіту ОСОБА_6 . Ця обставина відповідачами 
не заперечувалася. Тому відсутні правові підстави вважати, що позивач був обізнаний з існуванням заповіту ще у 1978 році.
Оскільки позивач не знав про існування заповіту, складеного ОСОБА_6 на його користь, не має правового значення факт того, що при зверненні 
у червні 2007 року до Рівненської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_1 зазначав про належність усього спірного житлового будинку його батькові - ОСОБА_4 . Районний суд помилково вважав, що з цього моменту він повинен був усвідомлювати, що його право є порушеним 
і саме з червня 2007 року розпочався перебіг позовної давності. 
Це є припущенням, так як позивач не знав і не міг знати про заповіт.
Суд апеляційної інстанції вважав обґрунтованими доводи ОСОБА_1 про те, що лише 07 листопада 2019 року, отримавши дублікат заповіту, 
йому стало відомо про його існування. Тому з наступного дня після цієї дати розпочався перебіг позовної давності. Позов пред`явлено ОСОБА_1 28 листопада 2019 року, тобто у межах позовної давності.
Неповідомлення нотаріусом спадкоємця про заповіт теж свідчить про те, що спадкоємець не знав про нього (постанови Верховного Суду: 
від 26 липня 2021 року у справі 405/7058/19 (провадження 
№ 61-18000св20), від 22 грудня 2021 року у справі № 703/4978/19 (провадження № 61-13783св21)). 
При цьому вищенаведене відповідачами не спростовано, посилання 
про наявність підстав для застосування позовної давності у спірних правовідносинах зводяться до припущень, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (частина шоста статті 81 
ЦПК України). 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року 
у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, 
що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд 
у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, 
що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд вірно виходив із того, 
що у спірних правовідносинах позивачем не пропущено позовну давність.
 
Щодо визнання частково недійсним договору дарування
 
Звернувшись до суду з позовом у цій справі, ОСОБА_1 просив суд, разом із іншим, визнати частково недійсним договір дарування 1/2 частини спірного житлового будинку, укладений між ОСОБА_3 
та ОСОБА_2 , у розмірі 1/4 частини.
Суд апеляційної інстанції вважав обґрунтованими доводи позивача 
у відповідній частині й визнав частково недійсним договір дарування 
1/2 частини спірного житлового будинку, укладений між відповідачами,
у розмірі 1/4 частини.
Разом із цим, Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала, 
що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна.
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник 
з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило 
у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, 
що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження 
№ 14-396цс19), від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21).
У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження 
№ 14-212цс21) Велика Палата Верховного Суду вказала про те, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису 
до Державного реєстру прав. 
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 
2022 року у справі № 914/2618/16 (провадження № 12-25гс21) викладено висновок, що добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема, добросовісно. Вирішуючи питання 
про витребування майна, важливо перевірити добросовісність, насамперед, набувача цього майна, у тому числі те, чи знав або міг знати такий набувач 
про недобросовісну поведінку продавця.
З урахуванням указаного та позовної вимоги ОСОБА_1 
про витребування майна, позовна вимога про визнання недійсним вищевказаного договору дарування не є ефективним способом судового захисту порушеного права позивача.
Отже, у відповідній частині оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення 
про відмову у задоволенні позову у цій частині.
 
Щодо визнання за позивачем права на 1/2 частину спірного будинку
 
Суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір, разом із іншим, задовольнив позовну вимогу ОСОБА_1 про визнання за ним права власності 
на 1/2 частину спірного будинку, яка йому належить як спадкоємцеві 
за заповітом померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 .
Апеляційний суд вірно задовольнив таку вимогу позивача. 
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав 
та вплив на порушника.
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити 
до відновлення порушеного права позивача.
Позивач просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину спірного будинку, яка йому належить як спадкоємцеві за заповітом.
Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом (частина перша статті 524 ЦК Української РСР).
Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно 
або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, 
так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям (частина перша статті 534 ЦК Української РСР).
Згідно зі статтею 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Верховний Суд зазначив вище, що відповідно до частин першої, другої 
статті 549 ЦК Української РСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 
2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Подібні за змістом положення викладено і в ЦК України.
У статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями 
за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право 
на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову 
від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Суд апеляційної інстанції, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, вірно встановив, що позивач своєчасно прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 , яка складається з 1/2 частини спірного житлового будинку, оскільки проживав і проживає у вказаному будинку. 
Таким чином, ОСОБА_1 на момент отримання ОСОБА_4 свідоцтва про право особистої власності на весь спірний будинок 
уже належала 1/2 частини вказаного будинку.
Верховний Суд, з урахуванням фактичних обставин справи, вважає, 
що у спірних правовідносинах задоволення вищевказаної вимоги 
є належним та ефективним способом захисту порушеного права 
ОСОБА_1 , як спадкоємця, що прийняв спадщину померлої 
ОСОБА_6 . Тому задоволення вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного майна призведе до відновлення порушеного права позивача.
Отже, оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції у цій частині підлягає залишенню без змін.
 
Щодо витребування 1/4 частини спірного будинку
 
Позивач уважав, що у спірних правовідносинах наявні правові підстави 
для витребування у ОСОБА_2 на його користь 1/4 частину житлового будинку. 
Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції 
про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до статті 1 якого визначено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом 
і загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які, на її думку, необхідні для здійснення контролю 
за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить 
у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, 
що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними 
і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним легітимній меті.
Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності 
є непорушним.
У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 
Зміст права власності полягає у праві володіння, користування 
та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується 
і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, 
що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону 
і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише 
у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.
У справі, яка переглядається Верховним Судом, установлено, 
що оскаржувані позивачем рішення виконкому районної ради 
від 11 листопада 1987 року № 339, видане на його підставі свідоцтво 
про право особистої власності від 30 листопада 1987 року, свідоцтво 
про право на спадщину за законом від 22 червня 2007 року порушують право позивача, як власника 1/2 частини спірного будинку. 
Позивач своєчасно прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 , 
яка складалася з 1/2 частини спірного житлового будинку.
Таким чином, подальше отримання у власність ОСОБА_4 всього спірного будинку і видання державним нотаріусом після смерті останнього 
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , як спадкоємцям за законом, свідоцтва 
про право на спадщину за законом на спірний житловий будинок 
з надвірними будівлями з рівними долями по 1/2 частці кожному порушують право ОСОБА_1 , як власника 1/2 частини спірного будинка.
Верховний Суд вище звертав увагу на норми ЦК України та правові позиції Великої Палати Верховного Суду щодо ефективного способу судового захисту порушених прав.
Ефективним способом захисту права неволодіючого власника майна
до володіючого, на його думку, невласника є звернення з віндикаційним позовом, тобто з позовом про витребування майна (пункт 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, провадження № 12-14звг19).
Позивач має право на витребування від ОСОБА_2 1/4 частину спірного нерухомого майна, яка фактично належить позивачу і є майном, яке може бути витребувано від особи, яка заволоділа ним.
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, 
без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.
При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка 
є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.
Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно 
за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно 
у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним 
чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно 
чи безоплатно).
Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові 
від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження 
№ 12-35гс21).
Право власника витребувати своє майно у всіх випадках і без будь-яких обмежень при володінні цим майном набувачем без правових підстав, тобто недобросовісним набувачем, передбачено статтею 387 ЦК України, а право власника витребувати своє майно від добросовісного набувача передбачено у статті 388 ЦК України і є обмеженим.
Такий правовий висновок неодноразово висловлений Верховним Судом України в постановах від 06 грудня 2010 року у справі № 3-13г10, 
від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15, від 21 грудня 2016 року 
у справі 1522/25684/12 та інших.
Таким чином, суд апеляційної інстанції зробив правильні висновки у частині вирішення вказаних позовних вимог ОСОБА_1 , який має право 
на витребування 1/4 частину спірного нерухомого майна від ОСОБА_2 ,  недобросовісного набувача, оскільки він, як набувач, міг знати 
про наявність перешкод до вчинення правочину щодо спірного нерухомого майна з ОСОБА_3 , яка не мала права дарувати 1/2 частину спірного майна. 
З урахуванням наведеного до спірних правовідносин застосовуються положення статті 387 ЦК України.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 червня 2023 року 
у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22), до вирішення якої зупинялося провадження у справі, яка переглядається.
Роблячи такі висновки, Верховний Суд ураховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі 
№ 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) вказувала, що згідно 
з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року 
у справі № 483/448/20 (провадження № 14-206цс21) викладено висновок про те, що згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, 
на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог 
і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення 
в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, 
та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд.
Суд апеляційної інстанції зробив правильні висновки за результатами вирішення відповідної вимоги позивача, проте, Верховний Суд уважає 
за необхідне змінити оскаржувану постанову апеляційного суду у цій частині, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
 
Щодо інших доводів касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками апеляційного суду по суті вирішення спору, вони спростовуються матеріалами справи та встановленими обставинами, а тому відхиляються Верховним Судом.
Крім того, Верховний Суд відхиляє посилання касаційної скарги про те, 
що апеляційний суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно з частиною третьою статті 368 ЦПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 05 серпня 2021 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження 
з повідомленням учасників справи (а. с. 11, т. 2). Тобто учасники справи мали можливість реалізувати свої процесуальні права під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції. Суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір, надав оцінку доказам і доводам учасників справи.
При цьому ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали до суду апеляційної інстанції заяву про розгляд справи за їх відсутності (а. с. 30, т. 2).
Оскаржуване судове рішення є правильним по суті й законним, а тому 
не може бути скасованим із формальних підстав (частина друга статті 410 ЦПК України).
Таким чином, доводи касаційної скарги щодо наявності правових підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення суду першої інстанції Верховний Суд вважає необґрунтованими. 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення 
у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, що це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважаються: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати 
в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, 
якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального 
і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, постанову суду апеляційної інстанції у частині вирішення позовних вимог про визнання частково недійсним договору дарування скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову 
у задоволенні позову у цій частині. Крім того, необхідно змінити оскаржувану постанову апеляційного суду у частині вирішення позовних вимог про витребування майна, виклавши її мотивувальну частину 
у редакції цієї постанови. В іншій частині постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 
ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення 
та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки Верховний Суд залишає оскаржуване судове рішення по суті вирішення спору без змін, розподіл судових витрат не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Постанову Рівненського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року 
у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання частково недійсним договору дарування скасувати. Ухвалити нове судове рішення у цій частині про відмову у задоволенні його позову.
Постанову Рівненського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року 
у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про витребування у ОСОБА_2 1/4 частини житлового будинку змінити, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
В іншій частині постанову Рівненського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               Б. І. Гулько
 
Г. В. Коломієць
 
Р. А. Лідовець
 
С. Ф. Хопта