Справа № 463/459/23                                Головуючий у 1 інстанції: Стрепко Н.Л. 
Провадження № 22-ц/811/849/23                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       18 липня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В.
суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.
секретаря Матяш С.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Опришко Олега Зіновійовича на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 09 березня 2023 року в складі судді Стрепка Н.І. у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню та скасування постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження, - 
встановив:
У січні 2023 року адвокат Опришко О.З., діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду із заявою, у якій просив постановити ухвалу про визнання виконавчого листа №2-3695/10 від 01 червня 2011 року, виданого Личаківським районним судом міста Львова таким, що не підлягає виконанню; скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Маковецького Зоряна Вікторовича ВП НОМЕР_1 від 21 липня 2022 року про відкриття виконавчого провадження.
Заяву обґрунтовував тим, що 01 червня 2011 року Личаківський районний суд м. Львова видав виконавчий лист №2-3695/10 про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором №ВL3127 від 16 квітня 2008 року в розмірі 151 611,19 доларів США, що еквівалентно 1 213 071 грн. 45 коп. та 1820 грн. судових витрат. Стягувачем неодноразово подавався зазначений вище виконавчий лист на виконання, наслідком чого було відкриття виконавчих проваджень та подальші повернення виконавчого листа стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можна було звернути стягнення. 
Відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», які діяли станом на 2015 рік, повернення виконавчого документа без виконання не позбавляє стягувача права на повторне пред`явлення виконавчого документа до виконання в межах строку, встановленого статтею 22 Закону - тобто протягом року з дня повернення виконавчого листа №2-3695/10, яке відбулось 27 серпня 2012 року. Однак, у даному випадку стягувач пред`явив виконавчий лист до виконання більш ніж через три роки, з клопотанням про поновлення пропущеного строку подачі виконавчого листа до виконання стягувач до суду не звертався.
Відтак звертає увагу на позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-711ц, згідно з якою відповідно до ч. 1 ст. 24, п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відмовляє у прийнятті до провадження виконавчого документа, строк пред`явлення якого закінчився, про що виносить відповідну постанову.
З врахуванням наведеного просив в порядку ст. 432 ЦПК України визнати вказаний виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 09 березня 2023 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню та скасування постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження - відмовлено. 
Ухвалу оскаржив ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Опришко О.З., вважає таку незаконною, необґрунтованою та такою, що порушує законні права та інтереси скаржника.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не досліджував питання дотримання строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, копію заяви стягувача, на яку є посилання в мотивувальній частині ухвали, яка б підтверджувала те, що АТ «Універсал Банк» вчасно подав виконавчий лист до ДВС - не витребовував, ні в Личаківської ДВС, ні в стягувача. АТ «Універсал Банк» в своїх запереченнях також не спростовує факту пропуску строку подачі виконавчого листа №2-3695/10 від 01.06.2011 до виконання, жодних доказів іншого не надає. Більше того, виконавчий лист №№2-3695/10 від 01.06.2011, який був повернутий стягувачу 27.08.2012, наступного разу пред`явлений до виконання 26.11.2015. Тому суд дійшов помилкового висновку про те, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання не був пропущений. 
Просить скасувати ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 09 березня 2023 року. 
23.05.2023 від АТ «Універсал Банк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник Банку висловився у заперечення доводів апеляційної скарги. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу - без змін.         
В судове засідання 18 липня 2023 року учасники справи не прибули, не повідомили суд про причину неявки.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга до задоволення не підлягає з огляду на таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Звертаючись до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, заявник стверджував, що стягувач, пред`являючи 26.11.2015 до виконання виконавчий лист №2-3695 від 01.06.2011, пропустив строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання після його повернення без виконання 27.08.2012, оскільки в редакції станом на 2015 рік ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» визначала такий строк в 1 рік, а пройшло понад 3 роки.
Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» обставини для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відсутні.
Судом встановлено, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 14 грудня 2010 року у справі №2-3695/10, яким задоволено позов ПАТ «Універсал Банк» та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № BL 3127 від 16 квітня 2008 року в розмірі 151611,19 доларів США, що еквівалентно 1213071,45 грн. та 1820 грн. судових витрат.
Для виконання вказаного рішення суду, 01 червня 2011 року Личаківським районним судом м. Львова видано виконавчий лист №2-3695 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором № BL 3127 від 16 квітня 2008 року в розмірі 151611,19 доларів США, що еквівалентно 1213071,45 грн. та 1820 грн. судових витрат.
06 лютого 2012 року головним державним виконавцем Личаківського ВДВС Львівського МУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №2-3695/10, виданого 01 червня 2011 року Личаківським районним судом м. Львова, ВП НОМЕР_2.
27 серпня 2012 року головним державним виконавцем Личаківського ВДВС Львівського МУЮ на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, у зв`язку з не виявленням майна зареєстрованого за боржником та відсутністю такого за місцем його реєстрації.
26 листопада 2015 року головним державним виконавцем Личаківського ВДВС Львівського МУЮ повторно винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №2-3695/10, виданого 01 червня 2011 року Личаківським районним судом м. Львова, ВП НОМЕР_3.
30 листопада 2015 року головним державним виконавцем Личаківського ВДВС Львівського МУЮ на підставі п. 1 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, у зв`язку з надходженням заяви стягувача від 30 листопада 2015 року про повернення виконавчого документа без виконання.
Окрім цього, як встановлено ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2019 року, виконавчий лист №2-3695/10 також перебував на виконанні в період 2017 року та такий постановою виконавця від 31 березня 2017 року (ВП № НОМЕР_4) повернуто стягувану відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».
08 жовтня 2019 року державним виконавцем Личаківського ВДВС у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №2-3695/10, виданого 01 червня 2011 року Личаківським районним судом м. Львова, ВП НОМЕР_5.
ОСОБА_1 звертався до суду зі скаргою про визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_6 від 08 жовтня 2019 року, однак вказаною вище ухвалою суду від 28 листопада 2019 року у задоволенні такої було відмовлено.
Подану заяву ОСОБА_1 мотивував зокрема тим, що на його думку, станом на 2019 рік строк пред`явлення виконавчого листа до виконання сплив. Водночас, судом під час розгляду скарги встановлено, що термін пред`явлення до виконання виконавчого листа у справі № 2-3695/10 від 1 червня 2011 року - 3 роки, рішення набрало законної сили 16 травня 2011 року, однак у зв`язку із поверненням виконавчого документа стягувачу строк пред`явлення такого було перервано та його слід відраховувати з 31 березня 2017 року, а відтак строк звернення до виконання виконавчого листа на той час мав завершуватися 31 березня 2020 року та стягувачем не було пропущено зазначеного строку.
29 травня 2020 року старшим державним виконавцем Личаківського ВДВС у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2021 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 04 серпня 2022 року, відмовлено у задоволенні скарги адвоката Беня Б.З. в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця та скасування арешту, накладеного у межах виконавчих проваджень НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_6.
В свою чергу, постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Маковецького З.В. від 21 липня 2022 року відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №2-3695/10, виданого 01 червня 2011 року Личаківським районним судом м. Львова, ВП НОМЕР_1 (а.с. 12).
За положеннями ст. 432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Про виправлення помилки в виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу.
Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до пункту 4 частини першої статті 49 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV) є закінчення виконавчого провадження.
Як вказано у постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 у справі № 61-1592св17, наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.
Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що законодавець встановлює підстави, за яких суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, зокрема пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.
Так, частиною 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року, що на даний час втратив силу, в редакції, чинній станом на 12 серпня 2012 року та 26 листопада 2015 року, було визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.
Частинами 2-3 ст. 23 вказаного Закону було визначено, що після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.
При цьому у ч. 1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року в редакції від 01 січня 2011 року такого було визначено, що виконавчі листи та інші документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом трьох років.
Статтею 25 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року визначено, що державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби (ч. 1). Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження (ч. 2).
Розглядаючи заяву ОСОБА_1 та перевіряючи доводи його заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви з тих підстав, що постанова головного державного виконавця Личаківського ВДВС Львівського МУЮ від 26 листопада 2015 року про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №2-3695/10 (ВП НОМЕР_3) боржником не оскаржувалась, таку не було скасовано, відтак з врахуванням наведених вище положень презюмується, що при відкритті такого виконавцем було встановлено, що строк пред`явлення вказаного виконавчого листа до виконання не закінчився.
Встановлення обставин дотримання строків пред`явлення виконавчого документа до виконання підлягає з`ясуванню, зокрема, під час оскарження дій чи бездіяльності державного чи приватного виконавця, пов`язаних з вирішенням питання про відкриття виконавчого провадження, а тому не мають правового значення під час розгляду питання про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки постанова головного державного виконавця Личаківського ВДВС Львівського МУЮ від 26 листопада 2015 року про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа (ВП НОМЕР_3) боржником не оскаржувалась та таку не було скасовано, відтак з врахуванням наведених вище положень презюмується, що при відкритті такого провадження виконавцем встановлено, що строк пред`явлення вказаного виконавчого листа до виконання не закінчився, відтак у суду відсутні підстави вважати, що стягувачем у 2015 році було пропущено строк пред`явлення до виконання виконавчого листа №2-3695/10 від 01 червня 2011 року.
Конституцією України (ч. 5 ст. 124) закріплено те, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Розділ VI ЦПК України закріплює процесуальний порядок вирішення судами питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб).
Конституційний суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осі, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012, а також Рішення від 26 червня 2013 року№5-рп/2013.
З врахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку, що пропуск строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання у 2015 році не може бути підставою для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, а могло бути підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження (пункт 1 частини першої статті 26 Закону України "Про виконавче провадження", 1999 року).
Зважаючи на те, що виконавчий лист №2-3695/10 від 01 червня 2011 року, в подальшому у 2017, 2019 роках пред`являвся до виконання, протиправність проведення виконавчих дій судами не встановлена, а також враховуючи відсутність підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню в межах заявлених вимог і наданих доказів, колегія суддів погоджується з відмовою суду першої інстанції в задоволенні поданої заяви ОСОБА_1 .
Щодо вимоги боржника про постановлення ухвали про скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Маковецького З.В. ВП НОМЕР_1 від 21 липня 2022 року про відкриття виконавчого провадження, то суд першої інстанції правильно зазначив, що порядок оскарження рішень виконавців під час виконання судових рішень визначено розділом VII ЦПК України. 
Зокрема, відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно із ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.
Таким чином, належним правомірним порядком захисту порушених прав заявника як боржника у виконавчому провадженні, є звернення до суду саме зі скаргою на бездіяльність державного виконавця та на рішення, ухвалені державним виконавцем під час здійснення відповідного виконавчого провадження, що відповідає вимогам норм процесуального права та Закону України «Про виконавче провадження».
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що законодавцем визначено спеціальний порядок оскарження рішень, дій та бездіяльності державних виконавців під час примусового виконання судових рішень. Звернення до суду в інший спосіб про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження не відповідає наведеним нормам права, є виявом обрання неналежного порядку захисту порушених прав заявником, як боржником у виконавчому провадженні.
Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав як сторона виконавчого провадження, між сторонами у справі не виникло цивільно-правового спору, який підлягав би захисту у порядку позовного або окремого провадження, а лише постало питання щодо правомірності чи неправомірності виконавчих дій (бездіяльності) та рішень державного виконавця під час виконання судового рішення, захист прав заявника як сторони виконавчого провадження, боржника.
Скарги на дії (бездіяльність), рішення державних виконавців (приватних виконавців) мають на меті захист прав сторін виконавчого провадження з виконання судових рішень та покладають на суд контроль за належним виконанням судових рішень. Здійснення такого судового контролю відбувається за правилами спеціального виду провадження в цивільному судочинстві, що є відмінним від позовного. Головна мета судового контролю за виконанням судових рішень полягає, насамперед, у реалізації основних завдань судочинства при здійсненні судами правосуддя, оскільки воно не обмежується ухваленням судового рішення, а також передбачає його виконання. Кожний судовий процес повинен завершуватися реалізацією судового рішення у спірних правовідносинах між його сторонами. Тому після вирішення спору і набрання судовим рішенням законної сили суд здійснює контроль за його виконанням, а також захист прав та законних інтересів сторін виконавчого провадження.
Зважаючи на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій про те, що належним правомірним порядком захисту порушених прав позивача як боржника у виконавчому провадженні є звернення до суду саме зі скаргою на бездіяльність державного виконавця та на рішення, ухвалені державним виконавцем під час здійснення відповідного виконавчого провадження, що відповідає вимогам норм процесуального права та Закону України «Про виконавче провадження», при цьому можливості вирішення питання про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження під час розгляду заяви боржника про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, в порядку ст. 432 ЦПК України нормами чинного законодавства не передбачено, а відтак суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 в цій частині.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим колегія суддів приходить висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Опришко О.З. необхідно залишити без задоволення, а ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 09 березня 2023 року залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 372, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд,
постановив:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Опришко Олега Зіновійовича залишити без задоволення.
Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 09 березня 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 липня 2023 року.

Головуючий                                                         А.В. Ніткевич

Судді:                                                         С.М. Бойко

       С.М. Копняк