Номер провадження: 22-ц/813/1862/23 
Справа № 947/33021/20
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,
з участю секретаря Виходець А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 липня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Луняченка В.О., повний текст рішення суду складено 26 липня 2021 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення спільної часткової власності за вимогою іншого співвласника, -
в с т а н о в и в:
У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 в якому просила суд припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , присудити виплату з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за визначену частку у спільному майні у розмірі 331 639.00 грн., та визнати право власності на 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , яка була матір`ю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , останніми, в якості спадщини за законом, було отримано у спільну часткову власність домоволодіння АДРЕСА_2 , у розмірі 2/3 частин ОСОБА_2 (з урахуванням 1/3 частки спадщини, від якої на її користь відмовилась онучка померлої ОСОБА_4 ) та у розмірі 1/3 частки ОСОБА_1 . Після успадкування зазначеного майна у домоволодінні проживає ОСОБА_2 зі своєю сім`єю.
Частка ОСОБА_1 , враховуючи розмір будинку, є незначною та не може бути виділена у натурі, фактично зазначена спільна власність використовується сім`єю позивачки так як відповідачка ніколи там не мешкала, а тому наявність права на зазначену частку завдає шкоди можливості загального використання даного об`єкта нерухомості позивачкою.
Оскільки домовитись між собою щодо розподілу спільного спадкового майна сторони не змогли, а виділити в натурі 1/3 частину житлового будинку, відповідно до експертного висновку, не є можливим, позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 липня 2021 року позов задоволено.
Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 на 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , який складається з одного житлового будинку під літерою «А», загальною площею 37,26 кв.м, житловою площею 19,06 кв.м та надвірних споруд під літерами: сарай В; гараж Е; навіс Л,К; теплиця II. розташованих на земельної ділянці, яка знаходиться у фактичному користуванні, шляхом виплати на користь ОСОБА_1 грошової компенсації у розмір 331 639, 00 грн.
Визнано право власності на 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .
Встановлено порядок виконання рішення суду шляхом роз`яснення, що після набрання рішення законної сили ОСОБА_1 набирає право на отримання грошей у розмірі 331 639, 00 грн. які внесені на депозитний рахунок Держказначейської служби України ОСОБА_2 згідно квитанцій від 19 січня 2021 року у розмірі 261 680 грн. та згідно квитанції від 02 липня 2021 року у розмірі 69 959,00 грн.; а також є підставою для суб`єктів державної реєстрації прав власності на нерухоме майно внесення до державного реєстру відомостей про право власності на 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права
У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що судом не надано обґрунтування яким чином її частка 1/3 є незначною. ОСОБА_1 вважає що належна їй частка не є незначною. Це є єдине житлове приміщення в якому вона зареєстрована проживаючою. Матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження неподільності спірного будинку в натурі між сторонами. Отже, позбавлення права власності на належне відповідачу єдине нерухоме майно завдасть їй істотної шкоди. Крім того, вона не надавала згоди на отримання грошової компенсації за свою частку в праві спільної часткової власності.
Також, суд не прийняв до уваги, що позивачці належить на праві приватної власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , у якому вона і проживає, тобто у спірному будинку АДРЕСА_1 , вона не проживає.
Крім того, правовстановлююча документація не приведена у належний стан - не визнано право власності на самочинне збудоване майно. Лише після належного оформлення та визнання права власності на самочинно збудоване майно можливо ставити питання про можливість поділу, виділу в натурі та інше.
Також, позбавивши права власності на частину будинку суд втрутився у право ОСОБА_1 на отримання безоплатно земельної ділянки, тобто у самостійно передбачені законом підстави у порядку реалізації права на безоплатну приватизацію земельної ділянки.
Відзиву на адресу апеляційного суду не надходило.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
ОСОБА_1 , а також її адвокат Стиркул Г.Ю. про призначене судове засідання на 25 липня 2023 року були сповіщені належним чином у відповідності до ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с. 46, зв.б., 47 зв.б т. 2).
Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності нез`явившихся осіб, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Ковиркіної І.І., представника ОСОБА_2 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду зазначеним вимогам не відповідає, з наступних підстав.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що є доведеним факт неможливості виділення 1/3 частки, належної відповідачу у натурі, а також і неможливість спільного користування будинком з виділенням частки, яка відповідає 1/3 частки відповідачки у окреме користування, а томунаявні підстави для можливості припинення права на таку частку.
Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції за наступних підстав.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що після смерті  ІНФОРМАЦІЯ_2   ОСОБА_3 , яка була матір`ю ОСОБА_2  та  ОСОБА_1 , ними, в якості спадщини за законом, було отримано у спільну часткову власність домоволодіння  АДРЕСА_2 , яке складається з житлового будинку літ. «А» загальною площею 37,26 кв.м, житловою площею 19,06 кв.м. та надвірних споруд під літерами: сарай В; гараж Е; навіс Л,К; теплиця ІІ, розташованих на земельної ділянці, яка знаходиться у фактичному користуванні. 
Зазначене домоволодіння було успадковане ОСОБА_2 у розмірі 2/3 частин, з урахуванням 1/3 частки у спадщини, від якої на її користь відмовилась онучка померлої ОСОБА_4 , а також ОСОБА_1 у розмірі 1/3 частки.
Після успадкування зазначеного майна у домоволодінні ОСОБА_5 зі своєю сім`єю.
Згідно висновку №083/2020, складеного 20.10.2020 року на підставі замовлення ОСОБА_2 , експертом ОСОБА_6 , яка після того як була попереджена судом про кримінальну відповідальність і приведена до присяги експерта у засіданні 30.06.2021 року підтримала свій висновок, фактична площа будинку відповідно до копії технічного паспорту від 25.09.2020 року та результатів візуально-інструментального огляду складає 29,4 кв.м., у відповідності до вимог нормативно-технічних актів з нього не можливо виділити в натурі 1/3 частину житлового будинку, ринкова вартість фактично існуючого будинку площею 29,4 кв.м з урахуванням вартості земельного компоненту складає 785 039 грн., а вартість 1/3 частки складає 261680 грн., а ринкова вартість даного житлового будинку із урахуванням його площі згідно правовстановлюючих документів у 37,26 кв.м., з урахуванням вартості земельного компоненту, складає 994 917 грн., з вартістю 1/3 частки у розмірі 331631 грн. (а.с. 15).
У підготовчому засіданні 30.06.2021 року, проведеному за участю сторін, експерт додатково пояснила, що розмір житлового будинку, як існуючий на момент огляду, після реконструкції, у 29,4 кв.м. так і того який існував згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.02.2020 року 37,26 кв.м. не дозволяє із технічного зору здійснити, а ні розподіл його користування із виділом 1/3 частки так і фактично виділити 1/3 частку, так як неможливо виділити в натурі, а ні у користування частину відповідну 1/3 частки яка буде відповідати вимогам законодавства щодо житлового приміщення.
На депозитний рахунок суду через Державну казначейську службу України стороною позивача внесені у загальному розмірі 331 639 грн., ринкова вартість 1/3 частки домоволодіння, визначена експертом.
За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Цією статтею також визначено певні гарантії прав приватних осіб у випадку втручання держави у їхні права.
Право приватної власності є непорушним.
У відповідності до положень статей 21, 24, 41 Конституції України, всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.
Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.
Згідно із статтею 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.
Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
Зазначена правова позиція висловлена у пункті 43 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі №908/1754/17.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції не взяв до уваги наведені норми матеріального права, не врахував, що позивачем не доведено наявність передбачених частиною першою статті 365 ЦК України підстав, які дають право на припинення права власності на частку відповідача у спільному майні шляхом компенсації її вартості. Крім того, позивач не довів, що припинення права власності на належну відповідачу 1/3 частку житлового будинку, не завдасть останньї істотної шкоди та не порушить принцип рівності прав співвласників, який забороняє обмеження прав одних співвласників за рахунок інших.
Натомість, як вбачається з матеріалів справи частки відповідача у спірному будинку 1/3 частини не є незначною та завдасть відповідачу істотної шкоди.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17, провадження № 12-180гс18, зроблено висновок про те, що відсутність в статті 365 ЦК України посилання на необхідність одночасної наявності обставин, передбачених пунктами 1-3 цієї статті, свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення, таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.
У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц, провадження № 61-4860св18, зазначено, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.
Таким чином, аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 ч. 1 цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилався на те, що сторони домовитись між собою щодо розподілу спільного спадкового майна не змогли, а виділити в натурі 1/3 частину житлового будинку, відповідно до експертного висновку, не є можливим, проте зазначені позивачем обставини не являються правовою підставою в розумінні ст. 365 ЦК України, для припинення права власності відповідача на 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_1 та не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, оскільки доказами по справі не підтверджено, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача.
У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 750/11178/17, провадження № 61-42000св18, зроблено висновок по застосуванню пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода, майнова або немайнова, внаслідок припинення права на частку.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Колегія суддів установивши, що частка ОСОБА_1 у спільному майні не є незначною, а припинення права останньої на частку у житловому будинкупризведе до порушення її прав та завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача.
Аналогічні правові висновки міститься також у постановах Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 211/5837/19, від 15 червня 2022 року у справі № 211/5837/19.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального, або процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 за їх недоведеністю.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне повернути ОСОБА_2  грошові кошти в сумі 331 639, 00 грн., внесені нею на депозитний рахунок Держказначейської служби України згідно квитанцій код №2210-4503-1346-0927 від 19.01.2021 року у розмірі 261680 грн. та згідно квитанції №0.0.2182713395.1 від 02.07.2021 року у розмірі 69959 грн. (а.с. 93-94, 178-179 т. 1).
       Керуючись ст.ст. 368,374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 липня 2021 року – скасувати.
Прийняти постанову.
В задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про припинення спільної часткової власності за вимогою іншого співвласника – відмовити.
Грошові кошти в сумі 331 639 гривень, внесені ОСОБА_2  на депозитний рахунок Державної казначейської служби України згідно квитанції код №2210-4503-1346-0927 від 19.01.2021 року у розмірі 261680 гривень та згідно квитанції №0.0.2182713395.1 від 02.07.2021 року у розмірі 69959 гривень повернути ОСОБА_2 .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 26 липня 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова