ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2023 року	Львів	Справа № 260/40/23 пров. № А/857/5874/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 березня 2023 року (ухвалене головуючим-суддею Ващиліним Р.О. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Ужгороді) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

                                                    в с т а н о в и в :

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області (далі - ГУ НП, відповідач), в якому просив визнати протиправною бездіяльність ГУ НП, яка полягає у невиплаті йому при звільненні з роботи грошової компенсації за невикористану чергову основну та додаткову щорічну оплачувану відпустку за період з 07.11.2015 по 31.12.2015 тривалістю 5 днів, невикористану чергову основну щорічну оплачувану відпустку за 2021 рік - тривалістю 30 календарних днів, невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку за 2021 рік, кількістю 15 календарних днів, відповідно до ч.3 ст.93 Закону України "Про Національну поліцію" №580-VIII від 02.07.2015 (далі - Закон №580) невикористану соціальну додаткову оплачувану відпустку, як одному з батьків, який має двох дітей віком до 15 років за 2021 рік, тривалістю 10 календарних днів та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористану чергову основну і додаткову щорічну оплачувану відпустку за період з 07.11.2015 по 31.12.2015 тривалістю 5 днів в розмірі 2712,90 грн, грошову компенсацію за невикористану чергову основну щорічну оплачувану відпустку за 2021 рік - тривалістю 30 календарних днів в розмірі 16277,40 грн, грошову компенсацію за невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку за 2021 рік, кількістю 15 календарних днів у розмірі 8138,70 грн, за невикористану соціальну додаткову оплачувану відпустку, як одному з батьків, який має двох дітей віком до 15 років за 2021 рік, тривалістю 10 календарних днів, в розмірі 5425,80 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку, починаючи з 04.10.2022 по день фактичної виплати заборгованості з виплати компенсації за невикористані відпустки (згідно з уточненими позовними вимогами).
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 09.03.2023 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправною бездіяльність ГУ НП, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 при звільненні з роботи грошової компенсації за невикористану чергову основну і додаткову щорічну оплачувану відпустку за період з 07.11.2015 по 31.12.2015 тривалістю 4 календарні дні, невикористану чергову щорічну основну відпустку за 2021 рік тривалістю 30 календарних днів, невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку за 2021 рік, кількістю 15 календарних днів, відповідно до ч.3 ст.93 Закону №580, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану чергову основну і додаткову щорічну оплачувану відпустку за період з 07.11.2015 по 31.12.2015 тривалістю 4 календарні дні та за 2021 рік тривалістю 45 календарних днів у загальному розмірі 51957,15 грн та зобов`язано нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 04.10.2022 по день ухвалення судового рішення у розмірі 51607,23 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою повністю задовольнити його позовні вимоги. Також просить змінити рішення в частині задоволення позовних вимог та вийти за межі позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідачу було відомо про наявність у нього 2-х дітей віком до 15 років, а тому він був зобов`язаний виплатити відпустку, передбачену ст. 19 Закону України "Про відпустки" №504/96-ВР від 15.11.1996 (далі - Закон №504/96). При цьому, не погоджується із сумою компенсації за невикористані відпустки за затримку розрахунку при звільненні.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, позивач з 01.09.1997 проходив службу в органах внутрішніх справ України. З 07.11.2015 був прийнятий на службу в поліцію.
Позивач є батьком двох дітей віком до 15 років, а саме : ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно листа ГУ НП №38аз/106/2-2022 від 26.12.2022, за період з 07.11.2015 по 31.12.2015 у ОСОБА_1 була невикористана щорічна основна оплачувана відпустка 3 календарні дні, а за 2021 рік - 30 календарних днів та додаткова оплачувана відпустка за стаж служби в поліції - 15 календарних днів. За вказані періоди служби позивач у відпустці не перебував.
Відповідно до листа ГУ НП №1аз/106/05/5-2023 від 13.01.2023, у 2021 році позивач мав право на відпустку, передбачену ст.19 Закону №504/96, однак у період з 09.05.2021 по 03.10.2022 з рапортом про надання такої не звертався.
Наказом ГУ НП №174-о/с від 27.09.2022 майора поліції ОСОБА_1 , слідчого відділення поліції №2 Ужгородського районного управління поліції ГУ НП, відповідно до п.7 ч.1 ст.77 Закону №580, було звільнено зі служби в поліції з 03.10.2022.
Проте, як вбачається з вищезазначеного наказу, грошова компенсація за всі невикористані дні відпустки при звільненні зі служби позивачу виплачена не була.
Вказані обставини відповідачем не заперечуються.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати йому під час звільнення передбаченої нормами законодавства України грошової компенсації, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач мав право на отримання при звільненні зі служби в поліції грошової компенсації за невикористану щорічну основну і додаткову оплачувану відпустку за період з 07.11.2015 по 31.12.2015 тривалістю 4 календарні дні, та за 2021 рік тривалістю 45 календарних днів. Стосовно правомірності невиплати відповідачем при звільненні грошової компенсації за невикористану соціальну відпустку, передбачену ст.19 Закону №504/96, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність бездіяльності ГУ НП та відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частині. Суд також дійшов висновку, що з урахуванням принципу справедливості та співмірності, на користь позивача необхідно стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 04.10.2022 по день ухвалення судового рішення у розмірі 51607,23 грн, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Згідно ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині та не вбачає підстав для застосування положень частини другої цієї статті.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. 
Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у ст.92 Закону №580, а саме щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Статтею 4 Закону №504/96 передбачено такі види відпусток : 1) щорічні відпустки : основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 31) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 161 цього Закону); 4) соціальні відпустки : відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 181 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватися інші види відпусток.
У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч. 1 ст. 24 Закону №504/96).
Закон №580 визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Відповідно до ч.1, 3 ст.59 Закону №580, служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Відповідно до ст.92 Закону №580, поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Згідно ч.1, 2, 3, 4 ст.93 Закону №580, тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.
Відповідно до ч.8, 9, 10, 11 ст.93 Закону №580, поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Частиною першою статті 94 Закону №580 визначено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. 
Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України (ч.2 ст94 Закону №580).
Наказом Міністерства внутрішніх справ України №260 від 06.04.2016 було затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських (далі - Порядок №260).
Згідно п.8 розд. III Порядку №260, поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць.
Водночас положеннями абз.7, 8 п.8 розд. ІІІ Порядку №260 визначено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.
Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 19.01.2021 по справі №160/10875/19 дійшов наступного висновку : 
Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення ч.8, 11 ст.93 Закону №580, а саме : до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Проаналізувавши наведені норми законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.
Отже, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону №580 і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню положення Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України) та Закону №504/96.
Так, відповідно до ч.1 ст.24 Закону №504/96, ч.1 ст.83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач має право на отримання при звільненні зі служби в поліції грошової компенсації за невикористану щорічну основну і додаткову оплачувану відпустку за період з 07.11.2015 по 31.12.2015 тривалістю 4 календарні дні та за 2021 рік тривалістю 45 календарних днів. 
Проте, відповідачем протиправно не виплачено позивачу компенсацію за таку відпустку. Розмір грошової компенсації за невикористані відпустки розраховується згідно з положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок №100).
При цьому, суд першої інстанції з метою повного та ефективного захисту прав позивача вірно вийшов за межі позовних вимог та провів розрахунок розміру спірної грошової компенсації в порядку, передбаченому Порядком №100.
Згідно архівних відомостей за січень 2021 року - грудень 2022 року, середньоденна заробітна плата позивача за останні 12 календарних місяців становить 1060,35 грн (387028,61/365).
Відтак, розмір грошової компенсації за 49 календарних днів невикористаних відпусток становить 51957,15 грн.
Надаючи правову оцінку правомірності невиплати відповідачем при звільненні ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану соціальну відпустку, передбачену ст.19 Закону №504/96, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 19 Закону №504/96 передбачена додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Така відпустка надається щорічно одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків, тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів.
Як слушно зауважив суд першої інстанції, право на таку додаткову відпустку має один із батьків, що має 2-х та більше дітей.
З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 є батьком двох дітей віком до 15 років.
З огляду на це, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач має право на отримання додаткової соціальної відпустки, передбаченої ст.19 Закону №504/96.  
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред`явити для отримання додаткової соціальної відпустки. Тому для підтвердження права на вказану відпустку в даному випадку працедавцеві має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений і засвідчений в установленому порядку документ, в якому з достатньою достовірністю підтверджується невикористання матір`ю дітей відпустки, передбаченої ст.19 Закону №504/96, у спірному періоді. 
Оглядаючи матеріали справи, колегія суддів зазначає, що скаржник не надав суду доказів на підтвердження того, що відповідач мав належну інформацію про те, що на час проходження служби він сповістив роботодавця, що така не була використана у спірному періоді його дружиною, оскільки право на отримання такої обома батьками законодавством не передбачено. 
При цьому, роботодавець самостійно встановити вказану обставину не може. Будь-яких доказів на спростування вказаних тверджень позивач до суду не надав.
Більше того, колегія суддів враховує, що позивач не звертався до відповідача із заявами (рапортами) про надання такої відпустки у період проходження військової служби чи грошову компенсацію за невикористані дні такої відпустки. 
На думку колегії суддів, ГУ НП могло об`єктивно не знати про бажання позивача, як батька, реалізувати право на отримання такої додаткової відпустки.
Суд першої інстанції слушно зауважив, що наявність у позивача 2-х та більше дітей віком до 15 років, не є безумовною підставою для реалізації права на отримання такої відпустки, оскільки в даному випадку необхідною умовою є також відсутність факту використання такої відпустки у спірному періоді іншим із батьків.
Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції про відсутність в даному випадку бездіяльності ГУ НП та необгрунтованість позовних вимог в цій частині.
Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.
Відповідно до ч.1 ст.94 Закону №580, поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.
Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України (ч.2 ст.94 Закону №580).
Станом на дату звільнення зі служби в поліції, відповідач не провів з позивачем повного розрахунку.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Позивач звільнений з 04.10.2022, день звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 24.10.2019 по справі №821/1226/16).
Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків частини для військовослужбовців) на підставі статті 116 КЗпП України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства. 
Відтак, строк затримки по всіх належних працівнику сум при звільненні слід рахувати з 04.10.2022, оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат.
Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку також проводиться із застосуванням пунктів 2 та 8 Порядку №100.
З матеріалів справи видно, що середньоденний заробіток позивача становить 1060,35 грн.
Затримка розрахунку при звільненні становить 157 дні з 04.10.2022 день винесення судом рішення у цій справі.
Зважаючи на кількість днів затримки розрахунку у період з наступного дня після звільнення позивача по день ухвалення судового рішення, яка складає 157 днів, ураховуючи розмір середнього заробітку позивача (1060,35 грн), то у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, середній заробіток вірно обчислено сум перї інстанції та становить 166474,95 грн (1060,35 грн*157).
Між тим, колегія суддів зазначає, що в порівнянні з визначеною сумою виплаченої грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, розрахункові суми позивача за її затримку не можна вважати співмірними, оскільки такі в кілька разів перевищують суму такої компенсації.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що істотність частки грошової компенсації за невикористану відпустку в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 51957,15 грн/166474,95 грн (сума грошової компенсації за невикористану відпустку/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,31.
З огляду на те, що сума, яка підлягає відшкодуванню становить : 1060,35 грн (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 0,31 х 157 (робочих днів затримки розрахунку) = 51607,23 грн.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п.71 постанови від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновки Верховного Суду України, викладений у постанові від 27.04.2016 по справі №6-113цс16; Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 по справі №6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див.п.91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц) : розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 по справі №480/3105/19 сформовано наступний правовий висновок :
"Синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, що у разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 по справі №480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, з урахуванням принципу справедливості та співмірності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 51607,23 грн, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.
Таким чином, ця сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні є співмірною з урахуванням правової позиції Верховного Суду та підлягає виплаті позивачу.
Враховуючи наведене, судом першої інстанції підставно задоволено позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 51607,23 грн.
Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду в порядку ст.382 КАС України, то встановлення судового контролю за виконанням рішення суду є диспозитивним правом, а не обов`язком суду, яке може використовуватись в залежності від наявності об`єктивних побоювань невиконання суб`єктом владних повноважень прийнятого судом рішення в майбутньому.
Проте, позивач не навів доводів, які б свідчили про те, що відповідач може ухилятися від виконання рішення суду.
Прохання скаржника до суду апеляційної інстанції щодо виходу за межі позовних вимог на підставі ч.2 ст.9 КАС України, колегія суддів відхиляє, оскільки такі повноваження належать суду першої інстанції, натомість суд апеляційної інстанції, в контексті положень статті 308 КАС України не обмежується лише доводами апеляційної скарги.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини", суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі "Проніна проти України" (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

                                              п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 березня 2023 року по справі №260/40/23 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук