11.07.23
22-ц/812/662/23
Провадження № 22-ц/812/662/23 Головуючий суду першої інстанції Рум`янцева Н.О.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2023 року м. Миколаїв Справа № 489/658/23
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
при секретарі судового засідання – Калашник А.О.,
за участі позивача – ОСОБА_1 ,
її представника – ОСОБА_2 ,
представників відповідача – Панчук С.Ю., ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 квітня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний тест якого складено 24 квітня 2023 року за позовом ОСОБА_1 до Миколаївського обласного центру зайнятості про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

 
15 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Миколаївського обласного центру зайнятості (далі – Миколаївський ОЦЗ) про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Доводи позову обґрунтовувала тим, що у Миколаївський ОЦЗ працює з 12 червня 2003 року на різних посадах. 
19 жовтня 2018 року вона була переведена на посаду заступника начальника відділу сприяння зайнятості в Корабельному районі Миколаївського міського центру зайнятості.
15 грудня 2022 року директором Миколаївський ОЦЗ підписано наказ № 316-к «Про організаційні заходи щодо попередження та звільнення працівників Миколаївського міського центру зайнятості». 
02 січня 2023 року вона отримала письмове попередження про наступне вивільнення з пропозицією вакантних посад Миколаївської обласної служби зайнятості відповідно до якого їй було запропоновано посаду кар`єрного радника відділу кар`єрного консультування Вітовського управління Миколаївської філії, на яку вона не погодилася та 12 січня 2023 року на ім`я директора Миколаївського ОЦЗ подала заяву про звільнення із займаної посади на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України достроково до завершення строку попередження та поставила свій підпис у відповідній графі попередження «відмовляюсь від запропонованої посади».
Наказом директора МОЦЗ від 12 січня 2023 року № 18-к її було звільнено з посади заступника начальника відділу сприяння зайнятості в Корабельному районі Миколаївського міського центру зайнятості 16 січня 2023 року за скороченням штатів, пункт 1 статті 40 КЗпП України.
Роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії, які за своєю кваліфікацією може займати працівник, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які є вільними в межах структури підприємства, установи, організації як юридичної особи в цілому, включаючи її відокремлені підрозділи.
02 січня 2023 року вона була ознайомлена тільки з вакантною посадою кар`єрного радника відділу кар`єрного консультування Вітовського управління Миколаївської філії Миколаївського ОЦЗ інших пропозицій, стосовно вакантних посад в період з 02 січня по 12 січня 2023 року не було.
Хоча їй було відомо, що в Миколаївському ОЦЗ була вакантною посада провідного фахівця з питань зайнятості відділу сприяння зайнятості управління реалізації політики зайнятості тим самим відповідач не виконав обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні вакансії.
Вважає, що її звільнення проведено всупереч вимогам чинного трудового законодавства, оскільки відповідачем не виконано вимоги частини 3 статті 49-2 КЗпП України щодо її працевлаштування.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд скасувати наказ Миколаївському ОЦЗ від 12 січня 2023 року № 18-к. Поновити її на посаді заступника начальника відділу сприяння зайнятості в Корабельному районі Миколаївського міського центру зайнятості з 17 січня 2023 року. Стягнути з Миколаївського ОЦЗ на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу без утримання податків та обов`язкових платежів за період з 17 січня 2023 року по дату винесення судового рішення.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 квітня 2023 року в задоволенні позову відмовлено. 
Рішення суду мотивовано тим, що під час розгляду справи не встановлено порушень трудового законодавства при звільненні позивача. Штатні посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу сприяння зайнятості управління реалізації політики зайнятості Миколаївського ОЦЗ на дату ознайомлення позивача з попередженням про наступне вивільнення, не були вакантними посадами (вільними), тому і не пропонувались позивачу. ОСОБА_1 була запропонована постійна посада за місцем розташування, де було її попереднє місце роботи, однак вона відмовилась від запропонованої посади. Оскільки вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про поновлення на роботі, підстави для її задоволення також відсутні.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги твердження позивача про те, що роботодавцем відповідно до статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про наступне вивільнення з посади їй не було запропоновано усіх вакантних посад і не враховано її кваліфікаційну (професійну) перевагу на залишення на роботі.
Суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які належні допустимі, достовірні та достатні докази, які підтверджують дотримання Миколаївським ОЦЗ процедури вивільнення позивача із займаної посади у відповідності до вимог частини 3 статті 49-2 КЗпП України.
Відповідно до попередження про наступне вивільнення від 30 грудня 2022 року їй було запропоновано лише одну посаду, альтернатива щодо призначення на іншу посаду відповідачем навмисно не розглядалася. Інші посади відповідачем не пропонувалися.
Оскільки їй не було надано інших пропозицій щодо працевлаштування, нею і була написана заява про звільнення.
Як видно з оскаржуваного рішення представник відповідача надала до суду відзив на позовну заяву, в якому послалася на те, що станом на 02 січня 2023 року всі посади, про які зазначалося в позовній заяві, станом на 02 січня 2023 року, були зайняті та надана копію наказу від 30 грудня 2022 року № 334-к.
Проте лишається незрозумілим формулювання щодо «розпочато процедуру працевлаштування цієї особи», оскільки в матеріалах справи відсутній наказ щодо призначення цього працівника на тимчасову (декретну) посаду.
Відповідно до наказу Міністерства економіки України та відповідно до адміністративно - територіального устрою Миколаївської області від 30 грудня 2022 року утворено 4 філії Миколаївського ОЦЗ та структурні підрозділи, які їм підпорядковуються.
Було змінено назви структурних підрозділів та введено в них додаткові посади. 
Проте, доказів пропозицій, рівноцінних вакантних посад в Миколаївський філії Миколаївського ОЦЗ в період з 02 січня 2023 року по 12 січня 2023 року суду надано не було. Відповідачем також не надано доказів пропонування вакантних посад на період соціальних відпусток, мобілізації в управліннях, відділах, філіях Миколаївського ОЦЗ.
Миколаївський ОЦЗ надав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги не визнав та зазначив, що позивачу достовірно було відомо, що інших наявних вакантних посад (вільних), які відповідали її кваліфікації станом на 02 січня 2023 року у відповідача не було, про що було надано розгорнуту інформацію на запит адвоката 23 березня 2023 року. Судом першої інстанції цей доказ не досліджувався, так як не стосувався предмету спору та не був наданий жодною із сторін.
На момент звільнення будь-яких скарг чи образ з боку позивача в сторону відповідача не відчувалось, своїх пропозицій по вакантних посадах, які їй були нібито відомі і можливо вона мала на меті їх зайняти не надходило.
Миколаївський ОЦЗ вважає, що рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 квітня 2023 року ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач з 12 червня 2003 року працювала спочатку в Ленінському районному центрі зайнятості м. Миколаєва, з 04 травня 2012 року її було переведено до Корабельного районного центру зайнятості м. Миколаєва.
З 19 жовтня 2018 року її переведено на посаду заступника начальника відділу сприяння зайнятості в Корабельному районі Миколаївського міського центру зайнятості, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 .
З наказу Міністерства економіки України від 18 жовтня 2022 року № 3900 встановлено, що з метою ефективного використання державного майна, наказано реорганізувати базовий центр зайнятості – Миколаївський міський центр зайнятості, шляхом його приєднання до Миколаївського ОЦЗ. 
Відповідно до наказу Миколаївського обласного центру зайнятості від 15 грудня 2022 року № 316-к, визначено попередити під особистий підпис із зазначенням дати ознайомлення, працівників Миколаївського міського центру зайнятості про можливе вивільнення та скорочення штату не пізніше ніж за два місяці у зв`язку з реорганізацією Миколаївського міського центру зайнятості та запропонувати їм працевлаштування у встановленому законодавством порядку. 
02 січня 2023 року ОСОБА_1 ознайомилася з попередженням про наступне вивільнення з пропозицією вакантних посад Миколаївської обласної служби зайнятості, відповідно до якого позивача попереджено про скорочення посади заступника начальника відділу сприяння зайнятості у Корабельному районі Миколаївського міського центру зайнятості. Запропоновано посаду кар`єрного радника відділу кар`єрного консультування Вітовського управління Миколаївської філії МОЦЗ. 
Від запропонованої посади ОСОБА_1 відмовилася 12 січня 2023 року та в той же день написала заяву про звільнення її з зайнятої посади у зв`язку зі скороченням посади, згідно пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, достроково до закінчення двох місяців з моменту попередження 16 січня 2023 року.
Зі змісту наказу відповідача від 30 грудня 2022 року № 334-к вбачається, що на посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу сприяння зайнятості управління реалізації політики зайнятості були призначені чотири особи.
Як вбачається з наказу від 12 січня 2023 року № 18-к МОЦЗ, ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника відділу сприяння зайнятості в Корабельному районі Миколаївського міського центру зайнятості з 16 січня 2023 року у зв`язку зі скороченням штату на підставі пункту 1частини 1 статті 40 КЗпП України. З вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомлена 17 січня 2023 року. 
За вимогами статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Колегія суддів вважає, що оскаржене судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.
Відповідно до частини 6 статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже, трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин
Згідно пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірванні власником або уповноваженим ним органом у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Статтею 49-2 КЗпП України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.
При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише за відсутності такої роботи інша наявна робота. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, в постановах Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 946/6628/19, від 21 квітня 2021 року у справі № 723/822/20.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18) зроблено висновок, що «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».
За змістом частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).
У частині 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частин 1, 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Положення наведених вище процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Проте з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач (роботодавець) повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при звільненні з роботи позивача було дотримано порядку вивільнення позивача з роботи, а тому немає підстав для скасування наказу про звільнення позивача та поновлення її на роботі.
З таким висновком апеляційний суд погоджується, оскільки суд дійшов його внаслідок правильного застосування норм матеріального права.
Як правильно встановлено судом першої інстанції у Миколаївському ОЦЗ мали місце зміни в організації виробництва і праці та в штатному розписі, зокрема, з 2023 року введено новий штатний розпис Миколаївського ОЦЗ. Внаслідок таких змін відділ сприяння зайнятості у Корабельному районі Миколаївського міського центру зайнятості, де працювала позивач, було ліквідовано, посади з цього відділу, зокрема, посаду, яку займала позивач –  заступника начальника відділу сприяння зайнятості у Корабельному районі Миколаївського міського центру зайнятості підлягала скороченню.
Предметом цього позову є дотримання процедури звільнення позивача відповідно до вимог статті 40, статті 42, 49-2 КЗпП України.
Процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників - одна з підстав для розірвання трудового договору.
При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 201/6689/19.
За приписами частини 1 статті 49-2 КЗпП України про наступне звільнення працівників персонально попереджують не пізніше ніж за два місяці . Відлік двомісячного строку починається з наступного дня після попередження конкретної особи про її звільнення (стаття 253 ЦК України «Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок»).
Отже, попередження повинно адресуватися конкретному працівнику, який підлягає скороченню, у попередженні слід зазначити конкретну дату наступного звільнення цього працівника, а ознайомлення з таким попередженням працівник повинен засвідчити підписом із зазначенням дати.
Таким чином, попередження має бути зроблено в такий спосіб, щоб роботодавець міг документально підтвердити факт попередження конкретного працівника про звільнення й дату, коли це попередження було зроблено, – не пізніше ніж за два місяці до звільнення.
На підтвердження виконання таких вимог законодавства відповідач надав суду першої інстанції наказ Миколаївського обласного центру зайнятості від 15 грудня 2022 року № 316-к, де визначено попередити під особистий підпис із зазначенням дати ознайомлення, працівників Миколаївського міського центру зайнятості про можливе вивільнення та скорочення штату не пізніше ніж за два місяці у зв`язку з реорганізацією Миколаївського міського центру зайнятості та запропонувати їм працевлаштування у встановленому законодавством порядку. 
02 січня 2023 року на виконання цього наказу ОСОБА_1 ознайомилася з попередженням про наступне вивільнення з пропозицією вакантних посад Миколаївської обласної служби зайнятості, відповідно до якого позивача попереджено про скорочення посади заступника начальника відділу сприяння зайнятості у Корабельному районі Миколаївського міського центру зайнятості та запропоновано посаду кар`єрного радника відділу кар`єрного консультування Вітовського управління Миколаївської філії МОЦЗ. Зазначена посада, як стверджували представники відповідача, була відповідною освіті, кваліфікації та досвіду позивача. Остання була ознайомлена з попередженням 02 січня 2023 року, проте своє волевиявлення щодо запропонованої посади одночасно з ознайомленням з попередженням не висловила. 
12 січня 2023 року ОСОБА_1 від запропонованої посади відмовилася та в той же день, тобто 12 січня 2023 року, написала заяву про звільнення її з зайнятої посади у зв`язку зі скороченням посади, згідно пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, достроково до закінчення двох місяців з моменту попередження 16 січня 2023 року.
З аналізу наведених норм трудового законодавства можливо дійти висновку, що до закінчення двомісячного строку попередження звільняти працівника на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України не можна. Проте, за бажанням працівника, роботодавець може розірвати трудовий договір із працівником до закінчення двомісячного строку. Для цього працівник має написати відповідну заяву про скорочення строку попередження про звільнення та зазначити в заяві бажану для звільнення дату, що має місце у справі, що переглядається. Задовольняючи заяву позивача роботодавець - Миколаївській ОЦЗ скористався своїм правом та звільнив позивача за її бажанням до закінчення двомісячного строку.
Отже колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач при скороченні посади позивача дотримався вимог статті 49-2 КЗпП України.
Доводи апеляційної скарги проте, що станом на 02 січня 2023 року була вільною посада провідного фахівця з питань зайнятості відділу сприяння зайнятості управління реалізації політики зайнятості не заслуговують на увагу, оскільки відповідач надав наказ від 30 грудня 2022 року, за яким на ці посади були призначені інші особи.
Також аргументи позивача в апеляційній скарзі про те, що їй не було запропоновано вакантних посад на період соціальних відпусток, мобілізації в управліннях, відділах, філіях Миколаївського ОЦЗ є неприйнятними, оскільки посади осіб, які перебувають у соціальних відпустках або мобілізовано до лав ЗСУ за правовим визначенням не є вакантними, а тому не можуть пропонуватися працівнику, посада якого підлягає скороченню.
Доводи апеляційної скарги, на яких наголошувала позивач в судовому засіданні апеляційної інстанції, про те, що при звільненні позивача Миколаївській ОЦЗ не врахував її тривалий практичний досвід роботи на керівних посадах у зв`язку з чим у неї є переважне право на призначення її на новостворені керівні посади у відповідних утворених нових структурних підрозділах не можуть бути взяті до уваги, оскільки такі доводи не були зазначені нею у позовній заяві, тобто підставами заявленого позову не охоплювались, а отже судом першої інстанції не досліджувались та відповідна правова оцінка таким обставинам судом першої інстанції не надавалась. За приписами частини 6 статті 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. 
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін. 
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 квітня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 11 липня 2023 року.