ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2023 р.	Справа № 520/26324/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Мінаєвої О.М. ,  Кононенко З.О. ,
за участю секретаря судового засідання Кругляк М.С.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.01.2023, головуючий суддя І інстанції: Бабаєв А.І., м. Харків,  по справі № 520/26324/21
          за позовом           ОСОБА_1  
          до          Управління поліції охорони в Харківській області                  
          про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 (надалі по тексту – позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Управління поліції охорони в Харківській області (далі – відповідач) про визнання незаконними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якому просив суд:  
- визнати незаконним та скасувати наказ Управління поліції охорони в Харківській області від 10.11.2021 за № 583 о/с “По особовому складу”;
- визнати незаконним та скасувати розпорядчий документ суб`єкта владних повноважень лист-вимогу Управління поліції охорони в Харківській області від 09.11.2021 № 1570/43/40/01-2021/еп “Про алгоритм дій керівників підрозділів щодо осіб, які невакциновані або не надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID-19”;
- зобов`язати Управління поліції охорони в Харківській області поновити сержанта поліції, ОСОБА_1 (0031973), ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНН НОМЕР_1 , на службі в поліції в Управлінні поліції охорони в Харківській області на посаді поліцейського взводу охорони об`єктів та публічної безпеки Батальйону УПО в Харківській області з 11.11.2021. Виконання судового рішення покласти на уповноважених посадових осіб, в тому числі, але не виключно, на тимчасово виконуючих обов`язки посадових осіб;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Управління поліції охорони в Харківській області на користь сержанта поліції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поліцейського взводу охорони об`єктів та публічної безпеки Батальйону УПО в Харківській області середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з моменту відсторонення (з 11 листопада 2021 року) по день ухвалення судом рішення про поновлення на посаді поліцейського взводу охорони об`єктів та публічної безпеки батальйону УПО в Харківській області;
- допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення сержанта поліції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на службі в поліції в Управлінні поліції охорони в Харківській області на посаді поліцейського взводу охорони об`єктів та публічної безпеки Батальйону УПО в Харківській області з 11.11.2021 та стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з Управління поліції охорони в Харківській області на користь сержанта поліції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поліцейського взводу охорони об`єктів та публічної безпеки Батальйону УПО в Харківській області середнього заробітку за один місяць;
- заборонити уповноваженим посадовим особам Управління поліції охорони в Харківській області вчиняти дії у вигляді видання відносно сержанта поліції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поліцейського взводу охорони об`єктів та публічної безпеки Батальйону УПО в Харківській області аналогічні накази на предмет відсторонення від служби з підстав відсутності щеплень та/або ненадання інформації, що становить медичну таємницю.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що наказ Управління поліції охорони в Харківській області від 10.11.2021 за № 583 о/с “По особовому складу” та лист-вимога Управління поліції охорони в Харківській області від 09.11.2021 № 1570/43/40/01-2021/еп “Про алгоритм дій керівників підрозділів щодо осіб, які невакциновані або не надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID-19”, на думку позивача, є незаконними та підлягають скасуванню.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18 січня 2023 року відмовлено в повному обсязі у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління поліції охорони в Харківській області про визнання незаконними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позивач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції,  подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції  скасувати та увалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач вказав, що судом першої інстанції  при ухваленні оспорюваного рішення порушено вимоги процесуального та матеріального права, зокрема: вимоги статті 46 Кодексу законів про працю України, адже судом не застосовано спеціальні закони, які підлягають застосуванню щодо відсторонення поліцейського від виконання службових обов`язків;  не оцінено  ключовий доказ у справі, а саме, ПРЛ-тест від 08.11.2021, що порушує положення статті 90 КАС України; посилання суду першої інстанції на  судову практику, яка не є релевантною до спірних правовідносин щодо порядку відсторонення поліцейських від служби (постанови Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі №331/5291/19 (провадження №61-17335св20) та від 23 квітня 2021 року у справі №420/4459/19 (провадження №К/9901/20973/20)).
Іншими доводами апеляційної скарги є те, що ані постановами Кабінету Міністрів України, ані положення Кодексу законів про працю України чи Закону України «Про захист населення від інфекційних хворою»  не передбачено у який саме спосіб (згідно з якою процедурою)  керівники установ мають забезпечити відсторонення працівників, та не встановлено конкретного порядку відсторонення працівників від роботи у разі відмови чи ухилення у встановленому законом порядку від обов`язкових щеплень, у тому числі від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19. Між тим, на рівні національного законодавства процедуру відсторонення працівника від роботи у разі відмови чи ухилення у встановленому законом порядку від обов`язкових  профілактичних щеплень встановлена Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інструкцією про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи та іншої діяльності, що затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я від 14.04.1995 №65. Вказаними нормативно-правовими актами та іншими актами закріплено, що відсторонення від посади (не допущення) працівника, який ухиляється від обов`язкового щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлено центральним органом  виконавчої влади,  що забезпечує формування  державної політики у сфері охорони здоров`я, здійснюється керівником установи за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби (головних державних санітарних лікарів їх заступників). Апелянт наполягає на тому, що  наявність постанови Кабінету Міністрів України, якою передбачено відсторонення від роботи працівників у разі відмови чи ухилення від проходження обов`язкового щеплення, в  якій є посилання на статтю 46 КЗпП України  та статтю 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», не можуть бути підставою для недотримання вимог Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» керівником установи під час такого відсторонення працівника від роботи.  
Не погоджуючись із доводами апеляційної скарги відповідачем подано до суду апеляційної інстанції письмовий відзив, в якому просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає дане рішення суду законним та обґрунтованим.
Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які сторони посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на скаргу дійшла висновку, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що управління поліції охорони в Харківській області листом від 09.11.2021 №1570/43/40/01-2021/еп повідомлено керівникам підрозділів Управління поліції охорони в Харківській області, що постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 затверджено зміни, що вносяться до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СOVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», які введено в дію 26 жовтня 2021 року. Зазначено, що 08 листопада 2021 року працівники, які невакциновані або не надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти СOVID-19 не мають права приступати до посадових обов`язків. Також, у вказаному листі зазначено алгоритм дій керівників підрозділів щодо осіб, які невакциновані або не надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID-19.
Відомостями ознайомлення працівників батальйону УПО підтверджено те, що   ОСОБА_1 ознайомився з даними про те, що з 8 листопада вступили в дію зміни до постанови КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236 (постанова КМУ № 1096 від 20.10.2021) в частині забезпечення керівниками державних органів відсторонення від роботи працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень від СОVID-19, яких визначена переліком і які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових щеплень.
Наказом Управління поліції охорони в Харківській області від 10.11.2021 за №583о/с “По особовому складу” відсторонено від виконання службових обов`язків з 11 листопада 2021 року на строк до усунення причин, що зумовили таке відсторонення сержанта поліції ОСОБА_1 поліцейського взводу охорони об`єктів та публічної безпеки батальйону Управління поліції охорони в Харківській області, який відмовляється або ухиляється від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СOVID-19.
Позивач звернувся з рапортом до начальника Управління поліції охорони в Харківській області, в якому, зокрема, просив скасувати наказ НПУ УПО в Харківській області №583о/с від 10.11.2021 по особовому складу, а саме про відсторонення його від службових обов`язків у зв`язку з тим, що він зберігає медичну таємницю щодо проходження профілактичних щеплень проти СОVID-19 та всіх інших щеплень та скасувати повністю або частково наказ НПУ УПО в Харківській області № 1570/43/40/01-2021/еп від 09.11.2021 про алгоритм дій керівників підрозділів щодо осіб, які не вакциновані або не надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID-19.
Управління поліції охорони в Харківській області листом №1703/43/40/02-2021 від 29.11.2021 на вказаний рапорт повідомило, що підстав для скасування наказу УПО в Харківській області №583о/с від 10.11.2021 та відкликання листа УПО в Харківській області №1570/43/40/01-2021/еп від 09.11.2021  немає.
Позивач, вважаючи протиправним відсторонення від виконання службових обов`язків, звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах відповідач діяв правомірно та в межах повноважень, а тому права позивача не є порушеними.  Суд також послався на позицію Верховного Суду в постанові від 10.03.2021 по справі № 331/5291/19, в якій зазначено, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я та  здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам і доводам учасників справи, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою та другою статті 30 Закону України "Основи законодавства про охорону здоров`я" від 19.11.1992 № 2801-ХІІ (далі - Закон № 2801-ХІІ) держава забезпечує планомірне науково обґрунтоване попередження, лікування, локалізацію та ліквідацію масових інфекційних захворювань.
Особи, які є носіями збудників інфекційних захворювань, небезпечних для населення, усуваються від роботи та іншої діяльності, яка може сприяти поширенню інфекційних хвороб, і підлягають медичному нагляду і лікуванню за рахунок держави з виплатою в разі потреби допомоги по соціальному страхуванню. Щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України.
Відповідно до абзацу другого статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" від 06 квітня 2000 року № 1645-ІІІ (далі - Закон № 1645-ІІІ) працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до: зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб (інших порівняно з такими хворобами як дифтерія, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз, обов`язковість щеплень проти яких визначена абзацом 1 цієї статті). У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Положеннями статті 27 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення" від 24 лютого 1994 року № 4004-ХІІ (далі - Закон № 4004-ХІІ) визначено, що обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.
Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Відповідно до статті 10 Закону № 2801-ХІІ, статті 12 Закону № 1645-ІІІ, пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року за № 90), та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, Міністерством охорони здоров`я України видано Наказ "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням" № 2153 від 04 жовтня 2021 року (далі - Перелік № 2153).
Згідно з цим Переліком з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України,  обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, зокрема, центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів.
Статтею 29 Закону №1645-ІІІ делеговано Кабінету Міністрів України встановлювати та відміняти карантин.
Частиною другою цієї статті визначено, що питання про встановлення карантину порушує перед Кабінетом Міністрів України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за поданням головного державного санітарного лікаря України.
Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" № 1236 від 09.12.2020 (із подальшими змінами), з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на території України з 19.12.2020 до 31.06.2023 встановлено карантин.
Постановою Кабінету Міністрів України № 1096 від 20.10.2021 доповнено Постанову Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020, зокрема, пунктом 41-6, відповідно до якого зобов`язано керівників державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити:
1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим Наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 року № 2153 (далі - Перелік);
2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;
3) взяття до відома, що:
- на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України "Про оплату праці" та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;
- відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;
- строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.
В Кодексі законів про працю України положення про відсторонення від роботи відображені у статті 46, де закріплено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.
Аналіз наведених норм дає  підстав для висновку, що відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.
Вказане висловлювання  відповідає правовій позиції, приведеній  Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові  від 08 березня 2023 року у справі № 120/17495/21-а.  
Як установлено судом апеляційної інстанції, позивач з 20 квітня 2017 року на підставі наказу №281о/с був призначений молодшим інспектором взводу №1 роти охорони вантажів та мобільних об`єктів батальйону фізичної безпеки Управління поліції охорони в Харківській області  (а.с. 149 том 1). На момент відсторонення від виконання службових обов`язків позивач обіймав посаду поліцейського взводу  охорони об`єктів та публічної безпеки батальйону Управління поліції охорони в Харківській області  (а.с. 18 том 1), тобто формально його посада належить до числа працівників, які підлягали обов`язковому профілактичному щепленню від COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Приймаючи оскаржуваний наказ про відсторонення позивача від виконання службових обов`язків відповідач керувався статтями 3, 60 Закону України «Про Національну поліцію», статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», пунктом б статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 (зі змінами внесеними постановою від 20.10.2021 №2153). В обґрунтування прийнятого рішення відповідачем зазначено, що обставиною, яка зумовила таке відсторонення була відмова або ухилення від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СOVID-19.
Згідно із матеріалами справи  підтверджено, що  09.11.2021   ОСОБА_1 був повідомлений (під підпис) про вступ з 08 листопада 2021 року змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236  (постанова Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096)  в частині забезпечення керівниками державних органів відсторонення від роботи працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень від СOVID-19, яких визначена  переліком і які відмовляться або ухиляються від  проведення таких обов`язкових щеплень, а також про набрання чинності із 08.11.2021  наказу МОЗ від 04.10.2021 «2153 ,яким затверджено Перелік професій і організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, пунктом 1 якого визначено центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи, до яких відноситься і  Національна поліція України (а.с. 43 том 1). 
При цьому, на вказаній вище відомості про ознайомлення із змінами до нормативно-правових актів (а.с. 43 том 1), ОСОБА_1 власноручно вказав, що  постанова КМУ суперечить приписам діючого  законодавства. 
Окрім того, згідно із  рапортів ОСОБА_1 (а.с. 20, 21  том 1), складених на ім`я начальника Управління поліції охорони в Харківській області та  командира батальйону  УПО в Харківській області,  позивачем зазначено, зокрема, що він утримується від щеплень від  коронавірусної інфекції  SARS-CoV-2.
З огляду на приведені вище обставини, приймаючи відповідний наказ про відсторонення позивача від  служби,  відповідач діяв  у відповідності до нормативно-правових актів. 
Також колегією суддів досліджено питання  щодо незаконності оскаржуваного наказу про відсторонення від посади також у розрізі правових висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладено у постанові від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 (опублікованого за даними Єдиного державного реєстру судових рішень 21.02.2023),  та приведено наступне.
Так, як наведено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21  нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення працівника від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети. Відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми тощо.
У приведеній постанові Велика Палата Верховного Суду  вказувала на те, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід ураховувати і такі обставини, як: 
- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);
- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;
- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;
- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.
Отже, в ході апеляційного розгляду справи, колегією суддів було запропоновано  представнику відповідача надати докази врахування наведених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 обставин.
У відповідь на таку пропозицію, представником відповідача у додаткових поясненнях наведено посилання на положення Інструкції про організацію службової діяльності органів поліції охорони під час виконання заходів з фізичної охорони об`єктів, затверджену наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.07.2017 №577 (далі – Інструкція №577), із вказівкою   на те, що виконання поліцейським службових обов`язків дистанційно неможливо та це має відбуватись особисто і безпосередньо, адже  відповідна служба передбачає велику кількість контактів будь-якого поліцейського із іншими працівниками (зокрема, в ході інструктажів, отримання зброї  і спецзасобів тощо) та необмеженою кількістю населення. 
Так, у відповідності до  пункту 7 розділу І Інструкції №577  під час фізичної охорони об`єктів УПО (ПП УПО) виконують завдання з організації охорони рухомого і нерухомого майна (об`єктів) суб`єктів господарювання різних форм власності, вантажів, що перевозяться, об`єктів права державної власності у випадках та порядку, визначених законодавством України, відповідно до чинного законодавства надання послуг з інкасації, забезпечення пропускного та внутрішньооб`єктового режимів на об`єктах охорони, оперативного реагування на повідомлення про спрацювання технічних засобів охорони на об`єктах, підключених до пунктів централізованого спостереження поліції охорони, чи інші повідомлення про правопорушення, особистої та майнової безпеки фізичних осіб, публічної безпеки і порядку (громадського порядку і громадської безпеки) в межах постів і маршрутів охорони, беруть участь у здійсненні державної охорони, профілактичних заходів, спеціальних операцій (оперативних планів), запобігають, виявляють і припиняють правопорушення в місцях несення служби.
Також в приведеній вище Інструкції №577 закріплено, що наряди поліції поділяються  за складом на одинарні, парні (два і більше поліцейських або працівників поліції охорони), комбіновані з відомчою охороною або із суб`єктами охоронної діяльності (з розмежуванням зон відповідальності та/або часу охорони).
За матеріалами справи, позивач на момент відсторонення його від виконання службових обов`язків, обіймав посаду поліцейського взводу охорони об`єктів та публічної безпеки. 
Особливості несення служби нарядами охорони об`єктів і публічної безпеки,  засади їх організації,  визначені у розділі VIІI приведеної Інструкції №577.
Згідно вказаного розділу VIІI для служби нарядами охорони об`єктів і публічної безпеки передбачено також несення служби у  формі дозору. Дозор - це рухомий наряд, який складається з одного або кількох поліцейських (працівників поліції охорони).  
Виходячи з приведених норм,  поліцейський, що несе службу  в  одноособову наряді чи дозорі поліції охорони, не  може бути повністю обмежений у соціальних контактах, оскільки не позбавлений обов`язку проходити інструктажі (а.с.142-147 том 3), здавати/отримувати зброю та інші засоби особистої охорони, що унеможливлює відсутність щоденного  контакту поліцейського із іншими працівниками  поліції охорони. 
Відповідачем у додаткових поясненнях було приведено посилання на книгу нарядів батальйону поліції охорони, з якої вбачається, що  поліція охорони  виконує також  обов`язки  щодо забезпечення громадського порядку та безпеки на виборчих дільницях,  що обумовлює існування значної кількості контактів працівників поліції охорони з населенням. 
Також, до додаткових пояснень відповідачем подано до суду копії договорів  про надання охоронних послуг з ПАТ ПУМБ, ПАТ «Філіп Морріс Україна», ТОВ ХФП «Здоров`я Народу», ПТ «Ломбард ТОВ «Дарс-2003» і компанія»  та ТОВ «Інекс» з охорони цінностей та вантажів, до яких безпосередньо перед відстороненням був задіяний позивач. У відповідності до вказаних договорів та специфікацій до них,  поліція охорони виділяє в установленому порядку наряд охорони у складі двох працівників на кожний маршрут, озброєних вогнепальною зброєю, екіпірованих засобами індивідуального захисту та активної оборони і зв`язку (а.с. 148-155, 159-163, 165-171, 232-234, 237-239 том 3). За даними маршрутних листів  та приписів на охорону грошових знаків і цінних паперів, що перевозяться особами, уповноваженими власником (а.с. 227, 228, 229, 230, 231 том 3), які датовані безпосередньо за місяць до відсторонення позивача від служби,  вбачається, що в екіпажі батальйону  УО в Харківській області для супроводу цінностей, окрім ОСОБА_1 (в  тому числі як поліцейського водія),  були залучені і інші поліцейські, тобто більше двох осіб.
Крім того, як вбачаєтеся із  додатку №2 до договору №28-63130 від 04.06.2018 про надання охоронних послуг  ПАТ ПУМБ,  було погоджено Інструкцію про дії екіпажу під час перевезення Цінностей (а.с. 156-158 том 3), додатку №2  до  договору №28-2431 від 01.10.2019 про надання охоронних послуг ПТ «Ломбард ТОВ «Дарс-2003» і компанія» (а.с. 235-236 том 3) та додатку № 2 до договору №62895/156 від 03.07.2018  про надання охоронних послуг ТОВ «Інекс» (а.с. 240-242 том 3), зі змісту яких випливає, що при  здійсненні охорони цінностей в складі екіпажу залучається також працівник замовника, тобто  компанії з якою укладено відповідний договір. 
З посиланням на приведені вище докази  відповідачем наголошено на відсутності у нього реальної змоги забезпечити ізоляцію позивача, в ході виконання ним його службових обов`язків. 
До додаткових пояснень відповідачем також подано Інструкцію по несенню служби наряду по охороні вантажів та мобільних об`єктів (НВМО), затверджену 06.05.2020 командиром Батальйону УПО в Харківській області (а.с.140-141 том 3). За даними вказаної Інструкції охорона валютних цінностей  під час їх перевезення бригадами інкасації замовника на оперативному автомобілі замовника (банку) забезпечується  НВМО у складі не менше двох поліцейських (працівників поліції охорони), озброєних вогнепальною зброєю), забезпечених засобами індивідуального захисту, активної оборони та зв`язку.
Аналогічні  вимоги до складу  наряду (зокрема, не менше двох озброєних (у т.ч. автоматичною зброєю) працівників охорони) передбачено і Переліком  умов безпеки працівників управління поліції охорони під час виконання охоронних функцій  (а.с. 135 том 3), який поданий до додаткових пояснень відповідачем.
У відповідності до Інструкції  з пожежної безпеки для  співробітників Батальйону УПО в Харківській області (а.с. 136 том 3), поданих відповідачем також з додатковими поясненнями,  працівники, що задіяні по охороні об`єктів під час виникнення пожежі  організовують евакуацію громадян, зокрема,  при необхідності надають першу медичну допомогу.
Разом з тим, відповідачем подано до суду Особливості дій нарядів охорони та мобільних об`єктів при різних надзвичайних подіях, затверджених 06.05.2020 командиром Батальйону УПО в Харківській області (а.с.138-139 том 3), згідно з яким при забезпеченні охорони валютних цінностей, працівники поліції охорони залучаються, зокрема, до  евакуації громадян із небезпечних зон,  вживають заходи щодо врятування людей, тощо. 
З огляду на приведене, надані докази підтверджують неможливість несення позивачем служби в поліції охорони без контактів з іншими працівниками та представниками замовника, в тому числі, забезпечення можливості дистанційного/надомного виконання функціональних обов`язків поліцейським. 
Всі проаналізовані вище судом апеляційної інстанції докази свідчать про   відсутності у відповідача реальної змоги забезпечити ізоляцію позивача, в ході виконання ним його службових обов`язків, виходячи із специфіки роботи поліцейського поліції охорони. 
Відтак, оцінюючи приведені вище докази, з огляду на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21, колегія суддів вважає, що відповідачем доведено належними доказами, що специфіка проходження служби у поліції охорони унеможливлювала застосування дистанційної/надомної чи іншої альтернативної  форми організації праці для позивача, а  умови служби у формі  нарядів, вказували  на значну кількість контактів поліцейського як з персоналом поліції охорони, так і з населенням, що могло збільшити б вірогідність зараження COVID-19, невакцинованого працівника. 
За вказаних обставин, аргументи апеляційна скарги не спростовують  висновків колегії суддів про те, що відповідачем  подано суду докази  обґрунтованості прийнятого  наказу про відсторонення позивача, навіть, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21, а саме, з урахуванням таких обставини, як:  кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);  форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;  умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19.
Враховуючи відсутність у відповідача реальної змоги забезпечити ізоляцію позивача, в ході виконання ним службових обов`язків, з огляду на  велику кількість соціальних контактів позивача під час несення служби та нагальну необхідність ужиття державною у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема,  для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19),  відсторонення позивача від роботи, було нагально необхідним,  що сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.
Відтак, колегія суддів оцінюючи законність оскаржуваного наказу про відсторонення, як акту індивідуальної дії, приходить до висновку, що він прийнятий у відповідності до норм діючого законодавства.
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби (головних державних санітарних  лікарів (їх заступників)), що  вказує на  недотримання  керівником установи під час  відсторонення  працівника від роботи вимог Закону України «Про  забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», колегія суддів приводить наступне. 
Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі  № 4004-XII, а також в Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затверджена наказом МОЗ від 14 квітня 1995 року № 66 (далі - Інструкція № 66).
Підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (абзац шостий частини першої статті 7 Закону № 4004-XII).
Відповідно до пункту 2.3 Інструкції № 66 з урахуванням змін, внесених наказом МОЗ від 30 серпня 2011 року № 544, подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб.
Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції № 66 особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897.
Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 66 право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб.
Однак, як зауважено  Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21, положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону № 4004-XII та Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом № 4004-XII. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».
Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.
Виходячи з  приведеного  вище, оскільки положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону № 4004-XII та Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19, то колегія суддів приходить до висновку, що у даній  справі відсутні підстави для їх застосування.
Окрім викладеного вище, доводи апеляційної скарги про те, що  судом першої інстанції неправильно застосовано  норми законодавства, оскільки вакцинація від  COVID-19 не є обов`язковою, а також з приводу того, що суд першої інстанції мав застосувати вимоги статті 46 КЗпП України, за відсутності  спеціальних законів у питання відсторонення від посади,  колегія суддів вважає необґрунтованими. 
Відповідно до частини першої  статті 6 Закону України «Про Національну поліцію» поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно вимог статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.
Згідно вимог частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Наказом МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» встановлено, що обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів.
Разом з тим, наказом МОЗ України від 25.02.2020 № 521 «Про внесення зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб» унесено зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 липня 1995 року № 133, доповнивши розділ "Особливо небезпечні інфекційні хвороби" пунктом 39 такого змісту: "39. COVID-19».
Таким чином, COVID-19 є особливо небезпечною інфекційною хворобою.
З приведено слідує, що відсторонення від роботи осіб, які відмовляються від обов`язкового щеплення, передбачена частиною другою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статті 46 КЗпП України, а обов`язковість щеплення працівників центральних органів виконавчої влади проти COVID-19  закріплена наказами МОЗ України  від 04.10.2021 № 2153 та від 25.02.2020 № 521.
Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції  мав застосувати до спірних правовідносин  спеціальний закон, зокрема,  норми статті 17 Закону  України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України», колегія суддів вважає необґрунтованим, у зв`язку з тим, що приведені норми застосовуються у випадку  службового розслідування дисциплінарного проступку, тоді як спірні правовідносин стосуються відсторонення  особи від посади за умови відмови від щеплення на COVID-19 та врегульовані частиною другою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», статтею  46 КЗпП України та наказами МОЗ України  від 04.10.2021 № 2153 і від 25.02.2020 № 521.
Посилання апелянта на нерелевантність застосованої судом першої інстанції судової практики, зокрема, викладено у постановах Верховного Суду від 10.03.2021 №331/5291/19 та від 23.04.2021 №420/4459/19, оскільки  така практика стосувалась пріоритету колективної безпеки над особистою, колегія суддів не приймає. Так, виходячи із приведених вище висновків Великої Палати Верховного Суду, при вирішення питання про відсторонення від посади за умови відмови від щеплення на COVID-19 мають бути ураховані ряд обставин, зокрема, кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих), адже  така обставина  вказувала на збільшення вірогідність зараження COVID-19, невакцинованого працівника. Натомість  така обставина напряму пов`язана із визначенням пріоритету колективної безпеки над особистою. Відтак, відповідні доводи апелянта колегія суддів відкидає. 
Доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції  норм процесуального законодавства, з огляду на неврахування уточнення позовних вимог, що вплинуло на повноту судового розгляду, колегія суддів окремо не оцінює, адже вказані доводи були проаналізовані в постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2023 року за апеляційною скаргою на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2022 про повернення  заяви про збільшення позовних вимог. 
Стосовно ж посилань  позивача на  невідповідність організаційно-правової форми відповідача визначенню «працівники центрального органу виконавчої влади та їх територіальних органів», закріпленому Переліком № 2153, колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно з Переліком №2153 (Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням)   обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, зокрема, центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів.
Відповідно до Переліку територіальних органів Національної поліції, що утворюються», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015  №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» створено як юридичну особу публічного права - Департамент поліції охорони як міжрегіональний територіальний орган Національної поліції.
Згідно з Положенням про Національну поліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015  №877, Національна поліція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
У свою чергу, з Положення про Департамент поліції охорони, затвердженого наказом  Національну поліції №43 від 06.11.2015 вбачається, що Департамент поліції охорони є  міжрегіональним територіальних органом Національний поліції, який здійснює свої повноваження безпосередньо та через підрозділи поліції охорони, а саме: утворені в установленому порядку органи поліції охорони як територіальні органи Національної поліції охорони в областях, окремі управління, центри  відділи.
За даними Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських об`єднань, Управління поліції охорони в Харківській області (код ЄДРПОУ 40108955) утворено на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 13 жовтня 2015 року.  
З приведеного вбачається, що Управління поліції охорони в Харківській області  як підрозділ Департаменту поліції охорони, входить в структуру центрального органу виконавчої влади (Національної поліції України), а відтак на працівників Управління поліції охорони в Харківській області розповсюджується дія Переліку  №2153.   
Відтак, посилання позивача на недоведеність правомірності застосування  відповідачем вказаного Переліку №2153, спростовується приведеними вище положеннями  нормативно-правових актів.  
Доводи апелянта на неврахування судом першої інстанції ПЦР-тесту позивача від 08.11.2021, з огляду на встановлені у справі обставин  щодо  правомірності дій відповідача, самостійно не доводять незаконність  дій відповідача із прийняття  наказу про відсторонення позивача, у зв`язку з чим колегія суддів їх вважає недостатніми для спростування висновків судів. 
Щодо посилань позивача на незаконності  дій відповідача через ненарахування позивачу заробітної плати впродовж строку відсторонення від роботи, що порушує основні гарантії  у сфері забезпечення оплати праці, колегія суддів приводить наступне. 
Так, відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу.
Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.
Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. 
Оцінивши встановлені обставини справи, колегія суддів констатувала, що поведінка апелянта свідчить, що він відмовився надавати роботодавцеві докази проходження обов`язкового щеплення або медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я, а тому за обставин ненадання таких відомостей роботодавцеві обґрунтованим є прийняття рішення про відсторонення працівника від роботи.
Доказів проходження обов`язкового щеплення або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я, як до відсторонення, так і у розумний строк після відсторонення від роботи, позивач  до суду не надав, а отже, не довів, що дії відповідача не відповідали умовам та підставам відсторонення працівника від роботи.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що переглядаючи правомірність прийняття оскаржуваного наказу про відсторонення, суд  першої інстанції  встановив всі обставини, що мали значення для справи та дійшов вірних висновків про відмову у задоволенні, оскільки об`єктивно було оцінено загрозу, яку потенційно несене  невакцинований працівник, а відтак індивідуальне обмеження, як тимчасове відсторонення невакцинованого працівника, відповідає загальному пріоритету захисту здоров`я суспільства від серйозних загроз, пов`язаних із поширенням  на території України СOVID-19.
Інші вимоги позову ОСОБА_1  (поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку,  негайне виконання рішення суду,  заборонити вчиняти дії) є похідними  від вимоги про скасування наказу   Управління поліції охорони в Харківській області від 10.11.2021 за № 583 о/с “По особовому складу”, а тому  питання про їх обґрунтованість судом не вирішувалось. 
Крім того, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення вимоги позову про скасування листа-вимоги Управління поліції охорони в Харківській області від 09.11.2021 № 1570/43/40/01-2021/еп “Про алгоритм дій керівників підрозділів щодо осіб, які невакциновані або не надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID-19”, з огляду на  наступне.
Так, управління поліції охорони в Харківській області листом від 09.11.2021 №1570/43/40/01-2021/еп повідомило керівників підрозділів Управління поліції охорони в Харківській області, що постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 затверджено зміни, що вносяться до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СOVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», які введено в дію 26 жовтня 2021 року та окреслено алгоритм дій керівників підрозділів щодо осіб, які невакциновані або не надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти СOVID-19.
В даному листі зазначено, що 08 листопада 2021 року працівники, які невакциновані або не надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти СOVID-19 не мають права приступати до посадових обов`язків. При цьому, начальникам підрозділів Управління поліції охорони Харківської області наказано вчинити такі дії: надати списки осіб, які не вакциновані або не надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти СOVID-19, а також відомості про ознайомлення з вимогами постанови КМУ та пояснення щодо причин, які перешкоджають вакцинації, з метою подальшого відсторонення таких осіб від роботи (служби, виконання робіт);  надати копії медичних  висновків на працівників про наявність абсолютних протипоказань до вакцинації проти СOVID-19; надати працівникам термінову можливість вакцинуватись; відібрати пояснення про причини ухилення від вакцинації; доводити до відома працівникам, що відсторонення від роботи не передбачає оплату  праці;  у разі відсторонення працівників, направити  відповідні повідомлення;  оформляти витяги з наказів про відсторонення та  вилучати посвідчення у поліцейського, спеціальний жетон;  у разі невиходу на службу поліцейських проводити службові розслідування; не допускати відсторонених до служби до моменту вакцинації або надання медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти СOVID-19;  перевіряти у осіб з медичними висновками, наявність діючого ПЛР-тесту, контролювати терміни, які вказані у висновках і тестах; уживати заходів щодо стовідсоткової вакцинації особового складу.
З приведеного вбачається, що відповідний лист має організаційно-загальний характер, і жоден із його приписів  не стосується особисто позивача. 
За вимогами частини першої статті 2  КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема (1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень та (2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень. 
Частиною другою статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
З аналізу приведених норм вбачається, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Оскільки обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного  порушеного суб`єктом владних повноважень права особи, а  оскаржуваний лист-вимога має організаційний характеру і не  порушує особисто прав позивача, тому колегія суддів приходить до висновку, що вимога про його скасування не підлягає задоволенню. 
Інші доводи апеляційної скарги та відзиву не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують докази, досліджені та перевірені судом апеляційної інстанції та не впливають на висновки суду.
Згідно статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За пунктом 1 частини першої статті 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно із статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Інші доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав висновків суду не спростовують.
Оскільки суд апеляційної інстанції  прийшов до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, відсутні підстави для розподілу судових витрат.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.01.2023 по справі № 520/26324/21  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	Я.М. Макаренко	
Судді	(підпис)  (підпис) 	О.М. Мінаєва    З.О. Кононенко   	
Повний текст постанови складено  07.09.2023