ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2023 р. 	Справа № 440/10758/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.05.2023 (ухвалене суддею Петровою Л.М.)   по справі № 440/10758/22
за позовом                ОСОБА_1  
до               Департаменту патрульної поліції Національної поліції України                       
про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення недоплаченої частини одноразової грошової допомоги при звільненні,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, в якому просив: визнати протиправними дії відповідача щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні у зменшеному розмірі; стягнути з відповідача на користь позивача недоплачену частину одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 3316,47 грн., з урахуванням грошової компенсації в розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, який утримується з донарахованої суми одноразової грошової допомоги при звільненні згідно постанови Кабінету Міністрів України № 44  від 15.01.2004; визнати протиправною відмову відповідача виплатити позивачу індексації грошового забезпечення за період з 27.02.2016 по 31.10.2017, викладену в листі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 22.09.2022 вих. № П-10054/41/5/05-2022; зобов`язати відповідача нарахувати та виплати позивачу невиплачену суму індексацію грошового забезпечення за період з 27.02.2016 по 31.10.2017; визнати протиправною відмову відповідача щодо виплати позивачу грошової компенсації за невикористані 98 календарних днів щорічних додаткових відпусток за 2015-2021 роки як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з поліції 19.01.2021, викладену в листі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 22.09.2022 вих. № П-10054/41/5/05-2022; зобов`язати відповідача здійснити позивачу нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані 98 календарних днів щорічних додаткових відпусток за 2015-2021 роки як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з поліції 19.01.2021.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 05.05.2023  позов задоволено частково, а саме: визнано протиправними дії Департаменту патрульної поліції Національної поліції України щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні у зменшеному розмірі; зобов`язано Департамент патрульної поліції Національної поліції України здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату недоплаченої частини одноразової грошової допомоги при звільненні, з урахуванням грошової компенсації в розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, який утримується з донарахованої суми одноразової грошової допомоги при звільненні згідно постанови Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004  (в редакції постанови Кабінету Міністрів України № 17 від 06.01.2005 ); визнано противними дії Департаменту патрульної поліції Національної поліції України щодо відмови виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 27.02.2016 по 31.10.2017; зобов`язано Департамент патрульної поліції Національної поліції України нарахувати та виплати ОСОБА_1 невиплачену суму індексації грошового забезпечення за період з 27.02.2016 по 31.10.2017; визнано протиправними дії Департаменту патрульної поліції Національної поліції України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки за 2021 рік, як учаснику бойових дій; зобов`язано Департамент патрульної поліції Національної поліції України здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки за 2021 рік, як учаснику бойових дій.
Не погодившись із рішенням       суду першої       інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.05.2023 в частині задоволення позовних вимог та прийняти  нове рішення, яким у  задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту",   Закону України “Про індексацію грошових доходів населення”,  Закону України "Про відпустки",   Кодексу адміністративного судочинства України        та на не відповідність висновків суду обставинам справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції  розглядає справу  в порядку письмового провадження за наявними   в справі матеріалами.
          Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
          Відповідно до     ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції в частині  задоволення позовних вимог. Отже, в межах розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції надається правова оцінка висновкам суду першої інстанції частині задоволення позовних вимог. 
Судовим розглядом встановлено, що  08.09.2022 позивачем подано  до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України заяву в якій позивач просив: повідомити письмово про те, чи нараховувалась та виплачувалась в період з листопада 2015 року включно по жовтень 2017 року індексація грошового забезпечення відповідно до ч. 5 ст. 94 Закону України "Про Національну поліцію", згідно з якою, грошове забезпечення поліцейського підлягає індексації відповідно до закону; в разі, якщо за період з листопада 2015 року включно по жовтень 2017 року індексація грошового забезпечення не нараховувалась та не виплачувалась позивач просив здійснити нарахування та виплату індексація грошового забезпечення за вищевказаний період;    перерахувати та здійснити доплату одноразової допомоги при звільненні з врахуванням індексації грошового забезпечення, яка повинна враховуватись при розрахунку одноразової допомоги при звільненні (в разі якщо індексація грошового забезпечення не враховувалась при розрахунку одноразової допомоги при звільненні);  виплатити грошову компенсацію за невикористані додаткові відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік, на які позивач мав право, як учасник бойових дій за 2016 - 2021 роки.
Листом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України № П-10054/41/5/05-2022 від 22.09.2022  позивача повідомлено, що позивач проходив службу в ДПП з 27.02.2016 до 25.01.2021 та індексація грошового забезпечення здійснювалась з 01.11.2017 до 25.01.2021 та виплачена у повному обсязі. Підстави для виплати індексації за період з 27.02.2016 по 31.10.2017 відсутні. Також повідомлено, що перелік виплат, які належать до грошового забезпечення, визначені постановою Кабінету Міністрів України “Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції” № 988 від 11.11.2015 . Разом з тим, суми індексації грошового забезпечення не віднесені до зазначеного переліку, у зв`язку з чим, при розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні індексація грошового забезпечення не враховується. Враховуючи викладене, підстави для перерахунку одноразової грошової допомоги при звільнені відсутні. Зазначено, що в лютому 2021 року позивачу нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 31099,74 грн. Крім того, зазначено, що вищевказана відпустка повинна бути використана працівником протягом календарного року та якщо працівник не реалізував своє право на таку відпустку в поточному році, перенесення на наступний та її компенсація не допускається.
Вважаючи спірні дії та бездіяльність відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
          Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що не виплата  Департаментом патрульної поліції Національної поліції України  індексацію грошового забезпечення позивачеві за період з 27.02.2016 по 31.10.2017 є протиправною, оскільки  така індексація прямо передбачена положеннями Закону України “Про Національну поліцію” та Закону України “Про індексацію грошових доходів населення”, у зв`язку з чим  одноразова грошова допомоги при звільненні позивачеві виплачена у зменшеному розмірі також  відповідач при звільненні позивача зі служби протиправно  не нарахував та не виплатив позивачу, як учаснику бойових дій, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2021 роки.
          Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
          Відповідно до ч. 2  ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
          Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України “Про Національну поліцію” 580-VIII (в подальшому - Закон № 580-VIII).
Відповідно до ч. 5 ст. 94 Закону 580-VIII, грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.
Згідно із ст. 18 Закону України “Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії”, законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
Відповідно до  ст. 19 Закону України “Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії”, державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
 Законом України “Про індексацію грошових доходів населення”   № 1282-XII від 03.07.1991 (в подальшому  - Закон №  1282-XII  (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)) визначені правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.
Відповідно до ч. ч.  1, 5  ст. 2 Закону № 1282-XII,  індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, серед яких оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Згідно із  ч.  1 ст. 4 Закону № 1282-XII, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону № 1282-XII, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.
Згідно із ч. 6 ст. 5 Закону № 1282-XII, проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (в подальшому - Порядок № 1078).
Згідно із п. 1-1 Порядку № 1078, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 № 491-IV внесено зміни до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення". Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
Пунктом 4 Порядку № 1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, грошове забезпечення.
Відповідно до п. 5 Порядку № 1078, у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.
Отже, на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації, при цьому базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації слід вважати підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру.
Із урахуванням вищевикладеного, індексація прямо передбачена положеннями Закону України “Про Національну поліцію” та Закону України “Про індексацію грошових доходів населення”.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений у постановах Верховного Суду від 16.07.2020 у справі № 2140/1763/18, від 21.01.2021 у справі № 160/35/20.
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту прав позивача є визнання протиправними дій відповідача щодо відмови виплатити позивачу індексації грошового забезпечення за період з 27.02.2016 по 31.10.2017 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплати позивачу невиплачену суму індексації грошового забезпечення за період з 27.02.2016 по 31.10.2017.
Відповідно до ч. ч. 2, 3  ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"  № 2011-XII від 20.12.1991    (в подальшому - Закон № 2011-ХІІ), до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
До складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання, встановлених  Конституцією України, гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначено  Законом України "Про індексацію грошових доходів населення", згідно зі статтею 1 якого індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Тобто індексація є частиною державної системи соціального захисту громадян, спрямованою на підтримання їх купівельної спроможності.
Відповідно до п. 2  ст. 15 Закону № 2011-ХІІ, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Відповідно до п. 5 розділу XXXII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України передбачено, що одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби обчислюється з розміру місячного грошового забезпечення, до якого включаються: звільненим із займаних посад - щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за останньою займаною посадою.
Отже, одноразова грошова допомога виплачується з розрахунку місячного грошового забезпечення, на яке має право військовослужбовець на день звільнення. Тобто, одноразова грошова допомога при звільненні розраховується станом на момент звільнення за останньою посадою, яку займав військовослужбовець.
При цьому, індексація має спеціальний статус виплати з боку держави у формі відшкодування знецінення грошових доходів громадян, зокрема, пенсії, стипендії; оплати праці (грошового забезпечення), які мають систематичний характер, а тому індексація є невід`ємною складовою частиною сум грошового забезпечення.
Враховуючи, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому вона має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців для розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні, що забезпечує дотримання прав осіб, звільнених з військової служби, як складової конституційного права на соціальний захист.
Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що  індексація відноситься до складу грошового забезпечення військовослужбовців, є складовою місячного грошового забезпечення військовослужбовця та має включатися до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні.
Щодо позовних вимоги про компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку  № 44, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Пунктом 2 Порядку № 44 встановлено, що грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Відповідно до п. 3 Порядку № 44, виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб".
Відповідно до п.п. 4, 5 Порядку № 44, виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.
Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Разом з цим, п. 168.5 ст.168 Податкового кодексу України передбачено, що суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції зазначає, що виплата грошової компенсації сум податку, що утримуються з грошового забезпечення військовослужбовців має бути здійснена одночасно з виплатою їм такого грошового забезпечення.
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту прав позивача є визнання протиправними дії Департаменту патрульної поліції Національної поліції України щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні у зменшеному розмірі та зобов`язання Департаменту патрульної поліції Національної поліції України здійснити позивачу нарахування та виплату недоплачену частину одноразової грошової допомоги при звільненні.
Проте, суд апеляційної інстанції  вважає передчасними позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача одночасно з виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні у зменшеному розмірі здійснити позивачу виплату компенсації сум податку, передбаченої п. 2 Порядку № 44, як такої, що безпосередньо пов`язана з фактом виплати суми, яка оподатковується, у зв`язку із чим апеляційна скарга  Департаменту патрульної поліції Національної поліції України  підлягає частковому задоволенню,  оскільки відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині. 
Судовим розглядом встановлено, що у період з 27.02.2016 по 31.10.2017 позивач проходив службу в Департаменті патрульної поліції Національної поліції України.
Листом Батальйону патрульної поліції в місті Кременчуці УПП в Полтавській області Національної поліції України від 28.12.2022 № 12028 вих./41/26/1/-2022 надано інформацію в якій зазначено, що станом на день звільнення лейтенанту поліції Плотнікову А.К., надавалися додаткові відпустки зі збереженням грошового забезпечення окремими категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності (як учаснику бойових дій): у 2016 році: з 01.09.2016 по 14.09.2016, наказ Департаменту патрульної поліції від 01.09.2016 № 2604 о/с; у 2017 році: з 06.02.2017 по 19.02.2017, наказ Департаменту патрульної поліції від 01.02.2017 №520 о/с; у 2018 році: з 03.01.2018 по 16.01.2018, наказ Департаменту патрульної поліції від 29.12.2017 № 6404 о/с; у 2019: з 04.02.2019 по 17.02.2019, наказ Департаменту патрульної поліції від 18.01.2019 №35 о/с; у 2020 році: з 02.01.2020 по 15.01.2020, наказ Департаменту патрульної поліції від 17.12.2019 №982 о/с; у 2021 році: додаткова відпустка зі збереженням грошового забезпечення окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності (як учаснику бойових дій) ОСОБА_1 не надавалися, звернень стосовно надання вище вказаної відпустки не надходило.
Згідно п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Вказана норма встановлює право особи, яка є учасником бойових дій, на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів щороку.
Статтею 4 Закону України "Про відпустки" передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до ст. 16-2 Закону про відпустки учасникам бойових дій, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
За змістом ч. 1 ст. 24 Закону про відпустки у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки.
Нормою ст. 92 Закону України ''Про національну поліцію'' встановлено, що поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Наказом Міністерства внутрішніх прав України  № 260 від 06.04.2016  затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (в подальшому - Порядок № 260).
Вказаний нормативно-правовий акт визначає критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.
Пунктом 8 розділу III Порядку № 260 передбачено, що поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць.
Відповідно до  абзацами 7, 8 пункту 8 розділу III Порядку № 260,  за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому, одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
Вказані норми в сукупності свідчать про те, що у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ними дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої нормою ст. 16-2 Закону "Про відпустки"  та статтею 12 Закону "Про ветеранів війни".
У даному випадку, суд зазначає, що положення Закону "Про ветеранів війни" не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений у постановах Верховного Суду від 07.05.2020 у справі № 360/4127/19, від 14.04.2021 у справі № 620/1487/20,  від 31.05.2021 у справі № 200/13837/19-а та від 08.02.2023 р. у справі № 420/9834/22
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що  зважаючи на те, що відповідач при звільненні позивача зі служби не нарахував та не виплатив позивачу, як учаснику бойових дій, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2021 роки, позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача щодо виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки за 2021 роки, як учаснику бойових дій та зобов`язання відповідача здійснити позивачу нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки за 2021 роки, як учаснику бойових дій є обгрунтованими та підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі       Руїс Торіха проти Іспанії  (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної  інстанції  вважає, що ключові аргументи апеляційної  скарги отримали достатню оцінку. 
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення, у разі неправильного застосування норм   матеріального права.
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції вважає необхідним скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.05.2023 р. в частині задоволення позовних вимог щодо проведення позивачеві виплат, з урахуванням грошової компенсації в розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, який утримується з донарахованої суми одноразової грошової допомоги при звільненні згідно постанови Кабінету Міністрів України № 44  від 15.01.2004 та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні зазначеної позовної вимоги.
Керуючись ст. 242, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд.           

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України - задовольнити частково.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 05.05.2023 по справі № 440/10758/22 - змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини  рішення в наступній редакції: "Зобов`язати Департамент патрульної поліції Національної поліції України здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплатиту недоплаченої частини одноразової грошової допомоги при звільненні".
В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.05.2023  залишити без змін. 
 Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку  до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	О.А. Спаскін    Л.В. Любчич