ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
31 серпня 2023 року           справа №360/6393/21 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Компанієць І.Д., Сіваченко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 р. у справі № 360/6393/21 (головуючий І інстанції Шембелян В.С.) за позовом   ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

                                                              У С Т А Н О В И В: 

28 жовтня 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі - відповідач), в якій позивач просив суд: стягнути з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні в період з 01.04.2021 по 30.09.2021 в сумі 6604,82 гривень, суму середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні в період з 01.04.2021 по 18.10.2021 в сумі 2895,47 гривень, загальною сумою 9500,29 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 проходив службу в Національній поліції. Відповідно до наказу № 158 о/с від 29.03.2021 його було звільнено з посади оперуповноваженого відділу розкриття злочинів категорії минулих років управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Луганській області за ст. 77 ч. 1 п. 7 (за власним бажанням) з 31.03.2021, з виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції та стажем служби в поліції для її виплати - 28 років, з виплатою компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 08 діб.
Проте остаточний розрахунок з позивачем відповідач мав здійснити в його останній робочий день - 31.03.2021. На думку позивача, дії відповідача суперечать вимогам ч.1 статті 116 Кодексу законів про працю України та згідно з вимогами статті 117 Кодексу законів про працю України, тому відповідач має виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 01.04.2021 по 30.09.2021 та з 01.04.2021 по 18.10.2021. Кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 183 днів (із 01.04.2021 по 30.09.2021) та 201 день (із 01.04.2021 по 18.10.2021), відповідно.
30.09.2021 на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року в адміністративній справі № 360/3975/21 позивачу сплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної відпустки: 1 (один) день щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік, а також додаткової відпустки як учаснику бойових дій в кількості 17 (сімнадцять) календарних днів, з яких за 2015 рік 14 (чотирнадцять) календарних дні та за 2018 рік 3 (три) календарних дні, у сумі 8332,94 гривень, що підтверджується випискою з карткового рахунку.
18.10.2021 на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року по адміністративній справі № 360/3815/21 позивачу сплачено індексацію грошового забезпечення за період проходження служби з 07.11.2015 по 31.10.2017, у сумі 3324,54 гривень, що підтверджується випискою з карткового рахунку.
Отже остаточний розрахунок з позивачем щодо виплати всіх належних йому сум здійснено відповідачем 30.09.2021 та 18.10.2021, а не в день звільнення.
Враховуючи вищевикладене, позивач просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 р. у справі № 360/6393/21 позов задоволено частково, внаслідок чого стягнуто з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.06.2021 по 18.10.2021 у сумі 18980, 45  гривень 45 копійок, з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду. Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки. Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні. В свою чергу наказом начальника ГУНП України у Луганській області від 29.03.2021 № 158 о/с позивача було звільнено з 31.03.2021 зі служби в поліції на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України “Про Національну поліцію” - за власним бажанням. Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні складає 28 років 04 місяців 21 днів.
При цьому відповідач зазначає, що згідно з розпискою позивача від 31.03.2021 ОСОБА_1 отримав трудову книжку та витяг з наказу про звільнення. Відповідно до платіжного доручення від 29.03.2021 № 1345, 30.03.2021 з позивачем було проведено остаточний розрахунок при звільненні. Відповідач також зазначає, що згідно з рішенням від 14.09.2021 Луганського окружного адміністративного суду у справі № 360/3975/21 позивач лише 28.07.2021 звернувся з позовом до суду про стягнення з ГУНП в Луганській області грошової компенсації за невикористані відпустки. На виконання зазначеного рішення суду ОСОБА_1 27.09.2021 нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної та додаткової відпусток у сумі 8332,94 грн. Крім того, згідно з рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 23.09.2021 у справі № 360/3815/21 позивач лише 20.07.2021 звернувся з позовом до суду про стягнення з ГУНП в Луганській області індексацію грошового забезпечення за період проходження служби з 07.11.2015 по 31.10.2017. На виконання зазначеного рішення суду ОСОБА_1 12.10.2021 нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення у сумі 3324,54 грн.
Таким чином, викладені обставини свідчать, що спір щодо невиплаченої індексації та компенсації за дні невикористаної відпустки виник майже через чотири місяця після звільнення позивача та свідчить про умисне збільшення позивачем строку вирішення спору щодо розрахунку при звільненні. 
Відповідач вважає, що оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні суми був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.     
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується копіями паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Жовтневим РВ УМВС України в Луганській області 23.05.2002, довідки про присвоєння ідентифікаційного номера та посвідчення серія НОМЕР_2 від 18.08.2015.
Відповідно до записів трудової книжки позивача серія НОМЕР_3 від 21.12.2007, позивач з 07.11.2015 по 29.03.2021 проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Луганській області.
Наказом відповідача від 29.03.2021 № 158 о/с позивача звільнено з посади оперуповноваженого відділу розкриття злочинів категорії минулих років управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Луганській області за пунктом 7 частини першої статті 77 (за власним бажанням), з 31.03.2021, з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 28 років 04 місяців 21 день, у пільговому обчисленні: 42 роки 08 місяців 08 днів, з виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції та стаж служби в поліції для її виплати складає 28 років, з виплатою компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 11 діб, встановивши відсоток премії за березень 2021 року 63,76% сума відшкодування вартості предметів однострою особистого користування, строк носіння (експлуатації) яких не закінчився, складає 3523,18 грн.
Копії зазначених документів наявні в матеріалах справи. 
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року у справі № 360/3975/21 позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористаний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік, додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 та 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції 31.03.2021. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористаний 1 (один) день щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік, а також додаткової відпустки як учаснику бойових дій в кількості 17 (сімнадцять) календарних днів, з яких за 2015 рік 14 (чотирнадцять) календарних дні та за 2018 рік 3 (три) календарних дні, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції 31.03.2021.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року у справі № 360/3815/21 позов ОСОБА_1  до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 07 листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 07 листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
На картковий рахунок позивача 30.09.2021 надійшли кошти у розмірі 8332,94 грн для виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпусток та 18.10.2021 кошти у розмірі 3324,54 грн для виплати індексації грошового забезпечення, що підтверджується виписками АТ КБ “Приватбанк”, наданими позивачем до матеріалів справи, а також платіжними дорученнями від 29.09.2021 та 13.10.2021, розрахунковим листом за жовтень 2021 року, довідкою від 27.09.2021 №1198/111/22-2021, наданими відповідачем до відзиву на позовну заяву.
Судом встановлено, що рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2021 року у справі № 360/3564/21 задоволені частково вимоги за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні у зв`язку з несвоєчасною виплатою позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції. Внаслідок чого стягнуто з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_1  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 14363,58 гривень 58 копійок, з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2022 року у рішення Луганського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2021 року у справі № 360/3564/21 залишено без змін.
Судами встановлено, що ОСОБА_1 фактично отримав суму одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції на картковий рахунок лише 29.06.2021 у сумі 97217,71 гривень, що підтверджено копією платіжного доручення від 26.06.2021 № 3197. 
Також судом на підставі копії наказу відповідача від 29.03.2021 № 158 о/с встановлено, що позивача звільнено з 31.03.2021.
За вказаних обставин останнім днем служби позивача був 31.03.2021 і в цей день відповідач повинен був повністю розрахуватись з позивачем, тому середній заробіток за весь час затримки розрахунку повинен розраховуватись з 01.04.2021, а не з 31.03.2021 року, як вказує позивач у позовній заяві.
Враховуючи, що звільнення позивача відбулося 31.03.2021, то середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за січень-лютий 2021 року.
У відповідності до довідки відповідача від 12.10.2021 № 1260/111/22-2021 середньоденна заробітна плата позивача становить 683,98 грн. Вказані суми розраховані за період січень-лютий 2021 року. Тому розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку становить: 41038,80 грн. (683,98 грн. х 60 дні (період з 01.04.2021 по 29.06.2021).
Однак, враховуючи співмірність розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, тривалість періоду не проведення повного розрахунку з позивачем під час звільнення, а також принципи добросовісності, розумності та справедливості, приймаючи до уваги те, що відшкодування, передбачене  статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, суд вважає за можливе зменшити розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку до 14363,58 грн (25 % від розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням пропорційного розрахунку).
При розгляді цієї справи суд керується вимогами ч. 4 ст. 78 КАС України, згідно з якими обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Для застосування цієї норми (преюдиції) суду достатньо встановити ті обставини, що хоча б один із учасників адміністративної справи брав участь в іншій справі (господарській, цивільній або адміністративній), в рішенні, за результатом розгляду якої, суд встановив певні обставини відносно такого учасника справи. Такі обставини не доказуються судом при розгляді іншої справи за участі вказаної особи.
Таким чином, преюдиція відповідно до вимог ч.4 ст.78 КАС України застосовується саме судом і в обов`язковому порядку.
Тому суд вважає доведеними обставини, які встановлені стосовно ОСОБА_1 рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 11.11.2021 у справі № 360/3564/21, що набрало законної сили, оскільки він приймав участь у вказаній справі як позивач.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство слід застосувати до спірних правовідносин у випадках, якщо їх не врегульовано нормами спеціального законодавства, або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 8 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.
КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу).
Статтею 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).
Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, з посиланням на постанову від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зазначала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Крім того Верховним Судом неодноразово висловлена правова позиція, яка є вже сталою практикою в застосуванні правових норм щодо аналогічних правовідносин, відповідно до якої можливе стягнення лише одного середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні за певний період, навіть, якщо роботодавцем не були виплачені де-кілька окремих видів сум, пов`язаних з оплатою праці звільненого працівника. Підставою для такого висновку є уникнення подвійної відповідальності за одне правопорушення роботодавця – несвоєчасний остаточний розрахунок при звільненні працівника.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2021 року у справі № 360/3564/21, що набрало законної сили встановлено, що останнім днем служби позивача був 31.03.2021 і в цей день відповідач повинен був повністю розрахуватись з позивачем, тому середній заробіток за весь час затримки розрахунку повинен розраховуватись з 01.04.2021, а не з 31.03.2021 року, як вказує позивач у позовній заяві.
Враховуючи, що звільнення позивача відбулося 31.03.2021, то середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за січень-лютий 2021 року.
У відповідності до довідки відповідача від 12.10.2021 № 1260/111/22-2021 середньоденна заробітна плата позивача становить 683,98 грн.
Судом у справі № 360/3564/21 стягнуто на користь позивача з відповідача середній заробіток за період з 01.04.2021 по 29.06.2021 дату виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції на картковий рахунок. 
Однак, при розгляді справи № 360/6393/21 суд встановив, що 18.10.2021 на картковий рахунок позивача надійшли останні кошти, які належало йому виплатити при звільненні, тому цей день і є фактичним повним розрахунком з позивачем.
За встановлених обставин, з урахуванням сталої практики Верховного Суду, середній заробіток за весь час затримки розрахунку з позивачем при звільненні у справі № 360/6393/21 суд має розраховувати з 30.06.2021 по 18.10.202021 (оскільки за період з 01.04.2021 по 29.06.2021 таку компенсаційну виплату вже стягнуто за рішенням суду у справі № 360/3564/21).
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України “Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати”, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).
З урахуванням цих норм, зокрема абзаців 3 пункту 2 Порядку, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункт 8 Порядку).
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункт 8 Порядку).
Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку становить: 75921,98 грн. (683,98 грн. х 111 днів (період з 30.06.2021 по 18.10.2021).
Однак, враховуючи співмірність розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, тривалість періоду не проведення повного розрахунку з позивачем під час звільнення, а також принципи добросовісності, розумності та справедливості, приймаючи до уваги те, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість зменшити розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку до 18980, 45 грн (25 % від розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням пропорційності та співмірності завданої шкоди).
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                                    ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 р. у справі № 360/6393/21 - залишити без задоволення.                                                                                          
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 р. у справі № 360/6393/21 - залишити без змін.                                                                                                    
Повне судове рішення складено 31 серпня 2023 року.     
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін

Судді                                                                                                     І.Д. Компанієць

                                                                                                               І.В. Сіваченко