Постанова                       
Іменем України  
27 вересня 2023 року 
м. Київ
справа № 756/5928/20
провадження № 61-2232св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка  В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Білич І. М., Коцюрби О. П., Слюсар Т. А.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позову
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні майном.
Позов обґрунтований тим, що з 03 лютого 2020 року він є власником квартири АДРЕСА_1 , у якій незаконно продовжує проживати колишній власник квартири ОСОБА_2 разом зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_3 .
Незаконне проживання відповідачки разом з дитиною створює йому перешкоди у користуванні, розпорядженні та володінні належним йому майном - квартирою. Відповідачка відмовляється добровільно виселитися з квартири.
Просив: 
- зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкоди у здійсненні права користування та розпоряджання належною йому на праві власності квартирою АДРЕСА_1 ;
- усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні належною на праві власності квартирою шляхом виселення ОСОБА_2 та будь-яких третіх осіб, які незаконно без будь-якої правової підстави фактично перебувають у квартирі АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 25 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права користування та розпоряджання належною йому на праві власності квартирою за адресою:  АДРЕСА_1 .
Усунено ОСОБА_1 перешкоди у користуванні та розпорядженні належною на праві власності квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 та будь-яких третіх осіб, які незаконно без будь-якої правової підстави фактично перебувають у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Суд першої інстанції виходив з того, що позивач є одноособовим власником квартири, у якій без його згоди проживає відповідачка зі своєю дитиною, чим створює йому перешкоди у користуванні, розпорядженні та володінні належною йому квартирою. 
Суд застосував до спірних правовідносин статті 319, 321, 391 ЦК України, а також правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 754/15589/14-ц, згідно з яким власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
До спірних правовідносин про усунення перешкод у користуванні майном підлягають застосування положення статті 319 ЦК України, оскільки між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідачки не на підставі укладеного з позивачем договору. У зв`язку з проведенням прилюдних торгів право власності відповідачаки на цю квартиру припинилося.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 18 лютого 2021 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 листопада 2020 року залишено без задоволення.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 листопада 2020 року скасовано в частині задоволення вимог ОСОБА_1 щодо усунення перешкод у користуванні та розпорядженні належною йому на праві власності квартирою шляхом виселення ОСОБА_2 та будь-яких інших третіх осіб, які незаконно без будь-якої правової підстави фактично перебувають у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові.
В іншій частині заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від  25  листопада 2020 року залишено без змін.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував усі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною другою статті 109 ЖК України (назва кодексу в редакції Закону  від 21 квітня 2022 року № 2215-IX) (далі - ЖК України)   встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК України та статті 40 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон), є передбачуваними.
Підставою для відмови в позові про виселення особи з жилого приміщення, що є предметом іпотеки, придбаного не за рахунок отриманих у борг грошових коштів і забезпеченого іпотекою цього житла, є відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням.
Відповідачка може бути позбавлена права на спірне житло лише зі забезпеченням іншим житловим приміщенням у порядку, визначеному статтею 109 ЖК України, про що повинно бути зазначено у рішенні суду.
Позивач не надав доказів того, що відповідачка має інше житло, та не зазначив обставин щодо її виселення в інше житлове приміщення.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У лютому 2022 року ОСОБА_1 поштовим зв`язком направив до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від  02  листопада 2021  року, у  якій просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції, а заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 листопада 2020 року  - залишити в силі.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована таким.
Відповідачка, після набрання заочним рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки законної сили, 20 жовтня 2016 року знялася з реєстрації в іншій своїй квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , усупереч договорам іпотеки та статті 9 Закону зареєструвала своє місце проживання разом з неповнолітнім сином за адресою:  АДРЕСА_1 . На момент розгляду цієї справи відповідачці на праві власності належить інше нерухоме майно - квартири за адресами:  АДРЕСА_3 , квартира АДРЕСА_3 та АДРЕСА_6 . 
10 березня 2020 року позивач направив на вказані вище три адреси відповідачки лист з вимогою добровільно звільнити спірну квартиру. Цей лист відповідачка отримала нарочно під підпис у с. Нові Петрівці.
Суд апеляційної інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин статтю 109 ЖК України та частину другу статті 40 Закону.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не врахував та не надав оцінки доказам на підтвердження існування у відповідачки належного їй на праві власності нерухомого житлового майна.
Підставою касаційного оскарження відповідно до статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) заявник зазначає таке: суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 209/2032/14, від 08 грудня 2021 року у справі № 645/2747/19, від 29 вересня 2021 року у справі № 344/12708/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19, від 03 червня 2020 року у справі № 196/476/13-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 754/15589/14-ц, від 08 грудня 2021 року у справі № 209/2032/14-ц; суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази.
Аргументи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у червні 2022 року, ОСОБА_2 заперечує проти доводів ОСОБА_1 , просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Відзив обґрунтовано тим, що прилюдні торги з реалізації квартири     АДРЕСА_1 , відбулись за документами, що мають ознаки підроблення, а саме із залученням довідки Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про те, що за вказаною адресою неповнолітні діти не проживають. За вказаним фактом відповідачка звернулася до правоохоронних органів, унаслідок чого до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 358 Кримінального кодексу України.
28 лютого 2020 року на підставі заяви ОСОБА_1 від 18 лютого 2020 року рішенням Відділу реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 28 лютого 2020 року незаконно скасовано реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 та її неповнолітньої дитини.
На розгляді у судах перебувають справи за позовами ОСОБА_2 про скасування вказаного рішення Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 28 лютого 2020 року (справа № 756/7614/21) та про визнання електронних торгів недійсними, визнання недійсним та скасування протоколу проведення електронних торгів (справа № 756/19153/21).
Твердження заявника про існування у ОСОБА_2 іншого житла є помилковим, не підтверджені належними доказами.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2022 рокувідкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.
У травні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
У травні 2023 року від ОСОБА_2 надійшло повідомлення (вимога) про виклик приватного виконавця виконавчого округу м. Києві Чижика А. П. у судове засідання для участі у розгляді справи. 
15 червня 2022 року від ОСОБА_2 надійшло клопотання про участь у судовому засіданні. 
Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2022 року продовжено  ОСОБА_2  строк для подання відзиву на касаційну скаргу  ОСОБА_1 .
Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2023 року у задоволенні клопотання  ОСОБА_2 про участь у судовому засіданні у справі № 756/5928/20 відмовлено. Справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів на 27 вересня 2023 року.
25 вересня 2023 року на електронну адресу Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від Інформаційного агенства «Міжнародне Антикорупційне Бюро» надійшло клопотання про проведення відеозйомки в залі судового засідання під час розгляду справи.
Ухвалою Верховного Суду від 27 вересня 2023 року клопотання Інформаційного агенства «Міжнародне Антикорупційне Бюро»про проведення відеозйомки в залі судового засідання під час розгляду справи повернено заявнику без розгляду.
Позиція Верховного Суду
Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389, пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України для відкриття провадження у справі.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
15 листопада 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 014/3796/82/64377, згідно з яким вона отримала від банку грошові кошти в сумі 412 080,00 грн із розрахунку 12,75 % річних строком до 15 листопада 2017 року.
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від  15  листопада 2007 року № 014/3796/82/64377 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З. М., зареєстрований в реєстрі за № 2239.
Предметом іпотеки є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 05 червня 2000 року на підставі наказу від 24 травня 2000 року № 650-С/К.
19 вересня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 22033127468, згідно з яким банк надав ОСОБА_2 кредит у сумі 61 855,00 дол. США строком на 120 місяців зі сплатою 15% річних.
19 вересня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки для забезпечення виконання кредитного договору № 22033127468, відповідно до умов якого іпотека забезпечує вимоги іпотекодержателя, що слідують з умов кредитного договору № 22033127468, шляхом передачі ОСОБА_2 в іпотеку банку предмета іпотеки, який забезпечує виконання зобов`язань за кредитним договором № 014/3796/82/64377.
10 вересня 2010 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору №22033127468 про реструктуризацію кредиту, відповідно до умов якого тимчасово на періоди з  19 вересня 2010 року до 18 вересня 2011 року було зменшено розмір щомісячного платежу відповідачки з остаточною датою погашення кредиту 19 вересня 2028 року.
23 листопада 2011 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 3 до кредитного договору про зміну умов погашення кредиту, відповідно до якої тимчасово на періоди з 19 грудня 2011 року до 18  грудня 2012 року було зменшено розмір щомісячного платежу за кредитним договором. На підставі цієї угоди фактична заборгованість за сумою кредиту збільшилась на 15 календарний день з дня закінчення відстрочки сплати відсотків, а саме 03 січня 2013 року на суму залишкової заборгованості за відсотками.
Вказані обставини встановлені у справі № 756/16790/13.
Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 січня 2014 року у справі № 756/16790/13, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 липня 2021 року:
позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на майно у рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами задоволено;
в рахунок погашення заборгованості в сумі розмірі 808 729,40 грн, що утворилася за кредитними договорами від № 014/3796/82/64377 від 15 листопада 2007 року, який було укладено між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 , кредитним договором № 22033127468 від 19 вересня 2008 року, який було укладено між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 , звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 05 червня 2000 року на підставі наказу від 24 травня 2000 року № 650-С/К;
визначено спосіб реалізації предмета іпотеки - квартири в        АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів та за рахунок коштів, отриманих від реалізації у встановленому порядку предмета іпотеки, задовольнити вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитними договорами №014/3796/82/64377 від 15 листопада 2007 року № 22033127468 від 19 вересня 2008 року у розмірі 808 729,40 грн з визначенням початкової вартості предмету іпотеки для його подальшої реалізації в сумі 1 015 612 грн.
20 жовтня 2016 року на підставі заяви ОСОБА_2 . Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, зареєстровано її та її неповнолітнього сина ОСОБА_3 місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
09 січня 2020 року ДП «СЕТАМ» проведено електронні торги з реалізації предмета іпотеки на підставі рішення Оболонського районного суду від 30 січня 2014 року у справі № 756/16790/13-ц, лот № 395329, а саме квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до протоколу ДП «СЕТАМ» за № 459702 про проведені електронні торги від 09 січня 2020 року ОСОБА_1 визнано переможцем торгів за лотом № 395329 (іпотека, двокімнатна квартира АДРЕСА_1 .
03 лютого 2020 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на вказану квартиру та отримав свідоцтво на право власності, що підтверджується витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно.
Згідно з Витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва станом на 07  березня 2020 року у квартирі АДРЕСА_1 відсутні зареєстровані особи.
У договорі іпотеки від 15 листопада 2007 року вказано, що ОСОБА_2 , як іпотекодавець гарантувала, що за адресою місцезнаходження предмета іпотеки не зареєстровані та не проживають малолітні та неповнолітні діти, а також відсутні неповнолітні діти, що мають право користування предметом іпотеки (пункт 5.1). Іпотекодавець має право вчинювати будь-які юридично значимі дії щодо предмета іпотеки, виключно на підставі письмової згоди іпотекодержателя, зокрема, передавання предмета іпотеки у користування (пункт 5.3.).
28 лютого 2020 року Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації скасовано реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 та її сина на підставі того, що під час подання заяви про реєстрацію місця проживання від 20 жовтня 2016  року ОСОБА_2 не повідомила, що на вказану квартиру накладено обтяження у вигляді заборони відчуження нерухомого майна на підставі договору іпотеки від 15 листопада 2007 року.
Встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , на момент звернення до суду з позовом у цій справі проживала ОСОБА_2 разом зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ця квартира не була придбана за кредитні кошти банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до статті 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.
Позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , за наслідками реалізації її на прилюдних торгах.
На час перегляду цієї справи в суді касаційної інстанції відповідачка у встановленому законодавством порядку не спростувала правомірність набуття позивачем указаної квартири у власність. 
Зі змісту позовної заяви випливає, що позивач наводить правове обґрунтування позову про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення колишнього власника житла, яке було предметом іпотеки (у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки), та членів його сім`ї.
У своїй практиці у подібних справах Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що вирішуючи питання виселення колишнього власника житла, яке було предметом іпотеки (у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки), з іпотечної квартири, суди мали з`ясувати, чи є (була) ця квартира предметом іпотеки та чи була вона придбана за рахунок кредитних або особистих коштів іпотекодавця, чи буде забезпечений відповідач іншим житлом у разі його виселення з квартири, яка є предметом іпотеки та придбана не за рахунок кредитних коштів.
Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, є видом забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.
Згідно зі статтею 7 Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
У статті 33 Закону передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.
У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону).
Згідно зі встановленими судами обставинами справи квартира, яка була предметом іпотеки, придбана не за рахунок кредитних коштів, набута відповідачкою до укладення кредитного договору; рішенням суду звернено стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.
Відповідно до частини першої статті 40 Закону звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Належним правилом, яке встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є норми статті 109 ЖК України.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.
Отже, частиною другою статті 109 ЖК України встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не  за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як частина друга статті 39 та/або частина першої статті 40 Закону, так і частина друга статті 109 ЖК України.
Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. 
Згідно з правилами частини другої статті 109 ЖК України постійне житло зазначається в рішенні суду.
При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
Частиною другою статті 109 ЖК України встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення.
Відповідний правовий висновок сформульовано у постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16. З таким правовими висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).
У постанові від 22 березня 2023 року  у справі, № 361/4481/19, провадження № 14-109цс22,  Велика Палата Верховного Суду зазначила, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК Української РСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, а також правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у її постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18), є обґрунтованим, ураховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.
Таким чином, частиною другою статті 109 ЖК України врегульовано правовідносини щодо відсутності в особи, яка підлягає виселенню на законних підставах із займаного іпотечного житлового приміщення, іншого житла у власності або користуванні. 
Гарантія надання іншого постійного житлового приміщення поширюється на осіб, для яких житло, з якого вони підлягають виселенню у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, є єдиним об`єктом житлової нерухомості, що перебуває у їхній власності або користуванні.
За наявності в особи у власності іншого (інших) об`єкту житлової нерухомості, яким вона має право безперешкодно користуватись, така особа може підлягати виселенню з іпотечного житла без надання іншого житлового приміщення, оскільки така особа в результаті виселення не стає безхатченком, у неї відсутня потреба у забезпеченні житлом. Отже, відсутні підстави вважати, що на таку особу буде покладено надмірний тягар.
Інше тлумачення положень частини другої статті 109 ЖК України допускало б покладення індивідуального надмірного тягаря на іпотекодержателя (нового власника), могло б поставити його у набагато гірше становище порівняно з особою, яка підлягає виселенню, і свідчило про порушення справедливо балансу між правами учасників спору.
Як на підставу касаційного оскарження позивач посилається, зокрема, на такі постанови Верховного Суду.
У постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц Верховний Суд дійшов висновку, що частина друга статті 109 ЖК України не може бути підставою для відмови у виселенні особи, що має більше одного місця проживання, і не може бути підставою для звуження правомочностей власника.
У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 344/12708/19 Верховний Суд зазначив, що для вирішення питання щодо визнання колишніх власників предмета іпотеки такими, що втратили право користування майном (наслідок виселення), необхідно встановити чи проживають та користуються відповідачі спірним майном, чи мають вони інше житло, оцінити доводи щодо співмірності втручання у право на мирне володіння майном з дотриманням балансу між правами учасників спору. 
У постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі                              № 209/2032/14-ц, провадження № 61-5796св22 Верховний Суд дійшов висновку про скасування оскаржуваних рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду, оскільки вони не відповідають правовим висновкам Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 109 ЖК України до спірних правовідносин за обставин, коли на праві власності відповідачеві належить інше майно, придатне для проживання (протилежного під час розгляду справи не встановлено).
Суд апеляційної інстанції дійшов висновків, що відповідачка може бути позбавлена права на спірне житло лише із забезпеченням іншим житловим приміщенням у порядку, визначеному статтею 109 ЖК України, про що повинно бути зазначено у рішенні суду, а також що позивач не надав доказів того, що відповідачка має інше житло, та не зазначив обставин щодо її виселення в інше житлове приміщення.
Верховний Суд вважає, що такі висновки зроблені судом апеляційної інстанції без належного обґрунтування, врахування та оцінки доказів у справі та посилання на конкретні фактичні обставини, а також без врахування правових висновків, викладених у вище зазначених постановах суду касаційної інстанції з огляду на таке.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.(частина перша, друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).
Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Таким чином, у контексті вирішення питання про можливість виселення відповідачки зі спірної квартири предметом доказування у цій справі є, зокрема, обставини належності їй на праві власності іншого нерухомого майна (житлового).
Згідно з частинами першою, другою статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
У позовній заяві  як на підставу позову позивач посилався і на те, що відповідачці на праві власності належать дві квартири та надав докази, які  суд апеляційної інстанції залишив поза увагою.
 У відзиві на апеляційну скаргу позивач посилався, зокрема на те, що відповідачці на праві власності належать: квартира у с. Нові Петрівці та 1/4 частини квартири у м. Києві (а. с.  46-54, т. 2). 
Переглядаючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не надав оцінки наданим позивачем копіям інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно з якою ОСОБА_2 на праві власності  належить житлова нерухомість: квартира АДРЕСА_3 (а. с. 19-20, т. 1) та 1/4 частини квартири АДРЕСА_6 (а. с. 25-27, т. 1).
Отже, суд апеляційної інстанції не встановив обсяг житлової нерухомості, яка перебуває у власності ОСОБА_2 , придатності цих об`єктів до проживання, тому  застосування частини другої статті 109 ЖК України до спірних правовідносин не відповідає встановленим обставинам у справі.
Враховуючи вищезазначене, висновки суду апеляційної інстанції ґрунтуються на неповно встановлених обставинах справи, тому оцінка доводів учасників справи не може вважатись належною, а висновки суду апеляційного суду обґрунтованими.
Верховний Суд зауважує, що втручання держави у право особи на повагу до свого житла є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».
З огляду на викладене, для оцінки балансу інтересів сторін у справі, з`ясування необхідності втручання у права відповідачки та її неповнолітнього сина, а саме позбавлення їх права користування спірною квартирою, яка на сьогодні на праві власності належить позивачу, суд апеляційної інстанції має надати оцінку усім обставинам, які входять до предмета доказування у справі, зокрема, чи належить відповідачці на праві власності  інше майно, придатне для проживання, а також надати оцінку добросовісності поведінки сторонам у справі.
Верховний Суд не враховує доводи відзиву відповідачки про те, що прилюдні торги з реалізації квартири  АДРЕСА_1 , відбулись за документами, що мають ознаки підроблення. Проведені 09 січня 2020 року електронні торги з реалізації предмета іпотеки на підставі заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 січня 2014 року у справі № 756/16790/13 не є такими, що визнані недійсними, а свідоцтво про право власності не є скасованим.
На час перегляду справи в суді касаційної інстанції згідно з Єдиним державним реєстром судових рішень  встановлено, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 15 травня 2023 року у справі №№ 756/19153/21 у  позові ОСОБА_2 до приватного виконавця Виконавчого округу міста Києва Чижика А. П., ДП «Сетам», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації,  ОСОБА_1 , АТ «Райффайзен Банк», про визнання електронних торгів недійсними, визнання недійсним та скасування протоколу проведення електронних торгів,  відмовлено.
Ухвалою Київського апеляційного суду  від 20 липня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2  на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 15 травня 2023 року у справі № 756/19153/21.
Отже, на час перегляду  у касаційному порядку оскарженої постанови суду апеляційної інстанції прилюдні торги недійсними невизнані.
Посилання відповідачки на те, що 28 лютого 2020 року на підставі заяви ОСОБА_1 від 18 лютого 2020 року рішенням Відділу реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 28 лютого 2020 року незаконно скасовано реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 та її неповнолітньої дитини, спростовується таким. 
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року, позов ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_1 , задоволено. Скасовано рішення, прийняте Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 28 лютого 2020 року про скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Зобов`язано Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації поновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 756/7614/21, провадження № 61-10654св22, касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року скасовано. У позові ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , відмовлено, оскільки позов пред`явлено до неналежного відповідача.
Таким чином, вказане рішення Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 28 лютого 2020 року у встановленому законом порядку не скасоване.
Повідомлення (вимога)  ОСОБА_2 про виклик приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Чижика А. П. у судове засідання для участі у розгляді справи, яке за змістом є її клопотанням, стосується необхідності встановлення додаткових обставин у справі та оцінки доказів, які на думку відповідачки, мають значення для цієї справи.
Верховний Суд зауважує, що як суд касаційної інстанції, він не наділений повноваженнями встановлювати обставини справи, досліджувати докази та надавати їм правову оцінку. 
Отже, у задоволенні клопотання про виклик приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Чижика А. П. у судове засідання необхідно відмовити.
З огляду на викладене, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, знайшли своє підтвердження.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
Оскільки вказані недоліки, допущені судом апеляційної інстанції не можуть бути усунені  судом касаційної інстанції, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до цього суду.
Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції необхідно надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо, із урахуванням висновків, викладених у цій постанові.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за наслідками касаційного розгляду справа передається на новий розгляд, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статями 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набираєзаконної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                               О. В. Ступак
Судді:                                                                                                           І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
В. В. Яремко