УХВАЛА

27 липня 2023 року 
м. Київ

справа № 440/4559/22
адміністративне провадження № К/990/24227/23 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду 
Мельник-Томенко Ж.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26 липня 2022 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2023 року у справі №440/4559/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області (далі - ГУ  НП в Полтавській області), третя особа - Відділення поліції №1 Полтавського районного управління поліції ГУ НП в Полтавській області (далі - ВП №1 Полтавського РУП) про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ  НП в Полтавській області, у якому просив:
- визнати протиправним і скасувати наказ відповідача від 18 квітня 2022 року №430 «Про неналежне виконання службових обов`язків та притягнення до дисциплінарної відповідальності» щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення зі служби в поліції начальника сектору превенції ВП №1 Полтавського РУП капітана поліції ОСОБА_1 за скоєння дисциплінарного проступку, а саме порушення вимог пункту 1 частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15  березня 2018  року №2337-VIII «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України», пунктів 1, 2 частини першої статті 18 Закону України від 02  липня 2015  року №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VIII), підпунктів 1, 2 пункту 1 розділу II Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09  листопада 2016  року №1179, пунктів 6, 7 розділу II Порядку ведення єдиного обліку в органах (підрозділах) поліції заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та іншої події, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 08 лютого 2019 року №100, що виразилося у неповідомленні за скороченим номером екстреного виклику поліції «102» та/або рапортом керівникові органу (підрозділу) поліції про виявлення обставин, які свідчать про можливе кримінальне правопорушення, пов`язане з незаконній обігом наркотичних засобів, що призвело до неможливості встановлення причетних до нього осіб з метою притягнення їх до відповідальності;
- визнати протиправним і скасувати наказ ГУ  НП в Полтавській області від 30  квітня 2022  року №196 о/с «По особовому складу» щодо звільнення зі служби в поліції начальника сектору превенції ВП №1 Полтавського РУП капітана поліції ОСОБА_1 за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону №580-VIII 30 квітня 2022 року;
- зобов`язати відповідача поновити позивача на посаді начальника сектору превенції ВП №1 Полтавського РУП або на рівнозначній посаді для продовження служби в Національній поліції України з 01 травня 2022 року;
- стягнути з ГУ  НП в Полтавській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з дати звільнення 30 квітня 2022 року до фактичного поновлення на роботі (службі) на посаді начальника сектору превенції ВП №1 Полтавського РУП або на рівнозначній посаді в Національній поліції України, починаючи з 01 травня 2022  року і до часу фактичного поновлення на публічній службі.
Крім цього, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на його користь витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме витрати: на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи, а також допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді начальника сектору превенції ВП № 1 Полтавського РУП та стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 26 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2023 року, у задоволенні позову відмовлено. 
Ухвалою Верховного Суду від 21 червня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 було повернуто на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
10 липня 2023 року до Верховного Суду надійшла повторна касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26 липня 2022 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2023 року у справі №440/4559/22.
За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4)  якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Перевіркою змісту касаційної скарги встановлено, що скаржник, на виконання вимог статті 330 КАС України, як на підставу звернення до Суду посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу.
Так, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, у якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні (абзац другий пункту 4 частини другої статті 330 КАС України).
Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник указує, що судами попередніх інстанцій не врахований правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі №820/5543/17.
За висновками Великої Палати Верховного Суду подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі №910/24257/16).
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови від 16 травня 2018 року у справі №910/5394/15-г, від 19 червня 2018 року у справі №922/2383/16, від 12 грудня 2018 року у справі №2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі №757/31606/15-ц, від 19 травня 2020 року у справі №910/719/19).
Так, при встановленні доцільності посилання скаржником у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Так, у справі №820/5543/17 предметом оскарження був наказ про звільнення позивача зі служби в поліції за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону №580-VIII (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби). При цьому судом апеляційної інстанції, з рішенням якого погодився касаційний суд, установлено, що посадову особу за порушення нею статті 39 Кримінального процесуального кодексу України за неналежний процесуальний контроль за діяльністю підлеглих під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні вже було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення догани на підставі наказу відповідача. Інших негативних наслідків дій позивача, у яких відповідач убачає порушення службової дисципліни, відповідач не навів. У вказаній справі не встановлено наявності вини позивача у скоєнні порушення, мети та мотивів порушення, обставин, які впливають на ступінь і характер його відповідальності, як ті, що її пом`якшують чи обтяжують, причин та умов, що сприяли скоєнню порушення, характер і розмір нанесених збитків.
Відтак висновки Верховного Суду у справі №820/5543/17 ґрунтувалися на фактичних обставинах та відповідних їм правовідносинах, які сутнісно відрізняються від тих, які маємо у цій справі, що не дає підстави дійти висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень.
Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Також в обґрунтування права на касаційне оскарження скаржник посилається на підпункти «б», «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Однак ці посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, наводяться для справ незначної складності та інших справ, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження.
У свою чергу ця справа розглянута за правилами загального позовного провадження, оскільки суд першої інстанції з урахуванням категорії та складності справи, обсягу та характеру доказів у ній вирішив розглядати її в порядку загального позовного провадження та не визначив як справу незначної складності, а тому скаржник має наводити підстави для оскарження судового рішення, що передбачені частиною четвертою статті 328 КАС України.
Інші аргументи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, переоцінки доказів, з посиланням на неповне з`ясування обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій. Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а позивач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.
У контексті наведеного необхідно зауважити, що з урахуванням внесених до КАС України змін, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
При цьому такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.
За викладених обставин касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає поверненню як така, що не містить підстав касаційного оскарження рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26 липня 2022 року та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 23  лютого 2023  року у справі №440/4559/22.
Одночасно Суд роз`яснює, що повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо буде усунуто обставини, які зумовили її повернення.
Керуючись статтями 248, 328, 330, 332, 341, 355, 359 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26 липня 2022 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23  лютого 2023 року у справі №440/4559/22- повернути особі, яка її подала.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими матеріалами.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає. 

Суддя Верховного Суду	Ж.М. Мельник-Томенко