ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 595/931/23	Головуючий у 1-й інстанції Содомора Р.О 	
Провадження № 22-ц/817/736/23 	Доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2023 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
Головуючої - Храпак Н.М. 
Суддів -  Гірський Б. О., Бершадська Г. В., 
за участі секретаря - Романська К.М. 
та сторін - позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Кумановського В.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 595/931/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 19 червня 2023 року, ухваленого суддею Содоморою Р.О., у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах якого діє ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:
у травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 , у якому просив розірвати шлюб між сторонами у справі, а також неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити на його вихованні та проживанні разом із ним.
В обґрунтування позову посилається на те, що у них із дружиною різні погляди на життя, зникло взаєморозуміння та взаємоповага, немає згоди у вирішенні спірних сімейних питань. Сім`я фактично розпалась, оскільки він проживає разом із донькою в с. Жизномир, а ОСОБА_3 залишила сім`ю і проживає окремо в м. Бучачі, тому просить залишити доньку проживати разом із ним.
       Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 19 червня 2023 року позов задоволено частково.
       Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 10 грудня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бучацького районного управління юстиції Тернопільської області, актовий запис № 123.
       Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 1073,60 грн судового збору.
       В решті позовних вимог відмовлено.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 19 червня 2023 року в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове, яким дитину ОСОБА_4 залишити на проживання та виховання ОСОБА_1 , який проживає в АДРЕСА_1 .
       В обґрунтування апеляційної скарги заявник зазначив, що сторони дійшли згоди про місце проживання доньки, спір відсутній з цього приводу, проте суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позову в частині залишення на проживання і виховання йому дитини.
       Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не поступив.
       У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Кумановський В.М. апеляційну скаргу підтримали з мотивів, викладених в ній.
       18 липня 2023 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від ОСОБА_3 поступила заява, у якій вона зазначила, що не заперечує щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та просила дитину ОСОБА_4 залишити на проживання та виховання батька. Також просила розгляд справи проводити за її відсутності.
       Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про дату, час і місце слухання справи.
       Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.
       Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
       Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позову про залишення дитини проживати разом з батьком, а тому в частині розірвання шлюбу апеляційному перегляду не підлягає з огляду на положення статті 367 ЦПК України. 
Судом встановлено, що 10 грудня 2011 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бучацького районного управління юстиції Тернопільської області, актовий запис № 123, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бучацького районного управління юстиції Тернопільської області (а.с. 6).
       У даному шлюбі сторони мають одну неповнолітню дитину: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бучацького районного управління юстиції Тернопільської області) (а.с. 8).
       Відмовляючи у задоволені позовних вимог в частині про залишення проживання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 разом із батьком, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки дитина проживає разом з батьком, спір щодо визначення місця проживання відсутній, тому в цій частині позову слід відмовити..
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може з огляду на таке.
       Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
       У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18).
       ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
       Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
       Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
       Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
       Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").
       Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
       Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
       У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
       Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
       У статті 160 СК України зазначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
       Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
       Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Як вбачається із матеріалів справи, що між сторонами на момент розгляду справи відсутній спір між батьками щодо місця проживання дитини, такий позов ані позивач, ані відповідач не пред`являли, суд його не вирішував. Залишення дитини проживати разом із батьком не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини, оскільки судом буде констатовано з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання, оскільки як встановлено після припинення фактичних шлюбних відносин дитина залишилася проживати разом з батьком. Крім цього, 13 червня 2023 року ОСОБА_3 подала до суду заяву у якій вказала, що не заперечує щодо позовних вимог і просить малолітню дочку ОСОБА_4 залишити на проживання та виховання ОСОБА_1 (а.с. 18)
У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.
Однак, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позову про залишення на проживання і виховання дитини разом з батьком, оскільки відсутність спору між сторонами щодо визначення місця проживання дітей не може бути підставою для відмови у задоволенні таких вимог. 
Встановивши зазначені обставини, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що проживання доньки разом із батьком, відповідатиме найкращим інтересам дитини, її стану здоров`я, не порушуючи нормальних, звичних для неї умов.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції та вважає, що суд першої інстанції в частині доводів, що стали предметом апеляційного оскарження не виконав вимоги про законність та обґрунтованість рішення суду, висновки суду в частині позовних вимог щодо залишення дитини на проживання та виховання разом з батьком, в задоволенні яких судом відмовлено, здійсненні з недотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення в цій частині відмови у задоволенні позову та ухвалення в цій частині нового рішення, яким залишити малолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на проживання та виховання разом з батьком ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права. 
Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах ними понесеними.

       Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 19 червня 2023 року в частині відмови у задоволенні позову щодо залишення дитини на проживання і виховання разом з батьком - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким залишити малолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на проживання та виховання разом з батьком ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 . 

       Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними.

       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

       Повний текст судового рішення виготовлений 21 серпня 2023 року.

Головуюча:                                                                 Н.М. Храпак

Судді:                                                                         Г.В. Бершадська

                                                                                Б.О. Гірський