Постанова 
Іменем України
 
08 вересня 2023 року 
м. Київ 
 
справа № 2-6510/11 
провадження № 61-8779св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 
 
учасники справи: 
заявник (стягувач) -  ОСОБА_1 , 
суб`єкт оскарження - заступник начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) ? начальник Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Більчук Олександр Андрійович, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) ? начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Більчука Олександра Андрійовича, від імені та в інтересах якого діє головний спеціаліст Центрального відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Стельмах Іван Васильович, на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2022 року у складі судді Журавель Т. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2023 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Городничої В. С., Лаченкової О. В., у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення-постанову заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) ? начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Більчука Олександра Андрійовича від 03 жовтня 2022 року № 23/2022 про результати перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст заявлених вимог
 
У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на рішення-постанову заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (далі - начальник Управління ЗПВР у Дніпропетровській області) Більчука О. А. від 03 жовтня 2022 року № 23/2022 про результати перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1. 
 
Свою скаргу  ОСОБА_1  мотивував тим, що ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2022 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 червня 2022 року, визнано неправомірною та скасовано постанову державного виконавця Донченко Є. М. від 30 листопада 2021 року про повернення виконавчого документа стягувачу. 
 
30 червня 2022 року начальником Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (далі - Слобожанський ВДВС) Дзіжком Р. Ю. прийнято постанову про скасування постанови державного виконавця Слобожанського ВДВС Донченко Є. М. від 30 листопада 2021 року про повернення виконавчого документа стягувачу. 
 
Зазначав, що начальник Слобожанського ВДВС Дзіжко Р. Ю. не мав права скасовувати вищезгадану постанову державного виконавця Донченка Є. М. від 30 листопада 2021 року, оскільки ця постанова вже була скасована судом, що прямо суперечить вимогам частини третьої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження». 
 
19 вересня 2022 року він звернувся до начальника Управління ЗПВР у Дніпропетровській області Більчука О. А. зі скаргою на постанову начальника Слобожанського ВДВС Дзіжка Р. Ю. від 30 червня 2022 року, за результатами розгляду якої названий начальник управління прийняв рішення від 03 жовтня 2022 року № 23/2022 про результати здійснення перевірки законності виконавчого провадження та відмову в задоволенні його скарги. 
 
Посилаючись на те, що рішення суб`єкта оскарження не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», ОСОБА_1 просив суд визнати незаконною і скасувати постанову начальника Управління ЗПВР у Дніпропетровській області Більчука О. А. від 03 жовтня 2022 року № 23/2022 про результати перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1 за його скаргою від 19 вересня 2022 року. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2022 року скаргу  ОСОБА_1 задоволено. 
 
Визнано незаконною і скасовано постанову начальника Управління ЗПВР у Дніпропетровській області Більчука О. А. від 03 жовтня 2022 року № 23/2022 про результати перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1 за скаргою ОСОБА_1 від 19 вересня 2022 року. 
 
Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до чинного законодавства України в сфері примусового виконання рішень право на скасування рішень, вчинених державним виконавцем, має його безпосередній керівник, а також суд у рамках судового контролю за виконанням судових рішень. 
 
Судом встановлено, що начальник Слобожанського ВДВС Дзіжко Р. Ю., приймаючи 30 червня 2022 року постанову про скасування постанови державного виконавця Слобожанського ВДВС Донченко Є. М. від 30 листопада 2021 року про повернення виконавчого документа стягувачу, не врахував, що Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області своєю ухвалою від 21 січня 2022 року вже скасував вказану постанову державного виконавця. 
 
Таким чином, оскільки постанова начальника Слобожанського ВДВС Дзіжко Р. Ю.від 30 червня 2022 року прямо суперечить вимогам частини третьої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», а отже, не може вважатися законною, то начальник Управління ЗПВР у Дніпропетровській області Більчук О. А. безпідставно відмовив у задоволенні скарги стягувача ОСОБА_1 за результатами перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1. 
 
Тому скарга ОСОБА_1 є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. 
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2023 року апеляційну скаргу начальника Управління ЗПВР у Дніпропетровській області Більчука О. А., від імені та в інтересах якого діяла головний спеціаліст відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Біла Т. П., залишено без задоволення, а ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2022 року - без змін. 
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції за результатами розгляду скарги є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
14 червня 2023 року начальник Управління ЗПВР у Дніпропетровській області Більчук О. А., від імені та в інтересах якого діє головний спеціаліст Центрального відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Стельмах І. В., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2023 року і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити. 
 
Касаційна скарга подана на підставі абзацу 2 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) і мотивована тим, що хоча ОСОБА_1 є стороною виконавчого провадження, в рамках якого винесено оскаржувану ним постанову від 03 жовтня 2022 року № 23/2022, проте цим рішенням не порушуються його права та обов`язки. 
 
Як вбачається з матеріалів справи, 19 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Управління ЗПВР у Дніпропетровській області зі скаргою, яка за своєю суттюзводиться до того, що начальником Слобожанського ВДВС Дзіжком Р. Ю. було прийнято постанову від 30 червня 2022 року всупереч вимогам частини третьої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження». 
 
Однак оскаржуваною стягувачем у цій справі постановою від 03 жовтня 2022 року № 23/2022 дії начальника Слобожанського ВДВС Дзіжко Р. Ю. визнані такими, що вчинені з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження». Це відповідно до положень статті 447 ЦПК України унеможливлює задоволення скарги на рішення, дію або бездіяльність посадової особи органу державної виконавчої служби під час виконання судового рішення. 
 
Ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим. 
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області. 
 
31 липня 2023 року справа № 2-6510/11 надійшла до Верховного Суду. 
 
Фактичні обставини, встановлені судами 
 
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2012 року у справі № 2-6510/11, яке набрало законної сили 11 грудня 2012 року, позов  ОСОБА_1 про захист прав споживача задоволено частково. Зобов`язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 повторно виконати роботи з виготовлення та монтажу металопластикових виробів відповідно до договору від 02 грудня 2010 року № ДК06/12-10 та чинного на момент виконання сертифікату відповідності таких виробів.
 
21 січня 2013 року на виконання зазначеного рішення було видано виконавчий лист № 2-6510/11.
 
Постановою державного виконавця Індустріального ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції Харченка А. О. від 25 січня 2013 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 2-6510/11. 
 
29 січня 2013 року державним виконавцем Харченком А. О. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_2 на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», після чого виконавчий лист № 2-6510/11 було передано до Кіровського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції для подальшого примусового виконання. 
 
Постановою державного виконавця Кіровського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції від 11 лютого 2013 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа                      № 2-6510/11. 
 
18 вересня 2014 року головним державним виконавцем Кіровського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції Тичинською О. О. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_3 на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», після чого виконавчий лист № 2-6510/11 було передано до ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції для подальшого примусового виконання. 
 
Постановою державного виконавця ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції Біляковського О. М. від 02 жовтня 2014 року відкрито виконавче провадження № 44936519 з примусового виконання виконавчого листа                     № 2-6510/11. 
 
22 вересня 2020 року вказаний виконавчий лист був повернутий стягувачу на підставі пункту 7 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». 
 
12 жовтня 2020 року стягувач  ОСОБА_1 повторно пред`явив виконавчий лист № 2-6510/11 до виконання. 
 
Постановою державного виконавця Дніпровського районного ВДВС Реутова Є. О. від 20 жовтня 2020 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-6510/11. 
 
У подальшому вказане виконавче провадження було передане державному виконавцю Слобожанського ВДВС Донченко Є. М., яка 30 листопада 2021 року винесла постанову про повернення виконавчого листа стягувачу з мотивів, що боржник ОСОБА_2 не виявлена поліцією протягом року з дня оголошення у розшук. 
 
Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2022 року у справі № 2-6510/2011, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 червня 2022 року, визнано неправомірною та скасовано постанову державного виконавця Донченко Є. М. від 30 листопада 2021 року про повернення виконавчого документа стягувачу. 
 
30 червня 2022 року начальник Слобожанського ВДВС Дзіжко Р. Ю. виніс постанову про скасування постанови державного виконавця Донченко Є. М.від 30 листопада 2021 року про повернення виконавчого документа стягувачу, яка вже була скасована ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2022 року. 
 
19 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Управління ЗПВР у Дніпропетровській області Більчука О. А. зі скаргою на постанову начальника Слобожанського ВДВС Дзіжка Р. Ю. від 30 червня 2022 року, якою скасовано постанову державного виконавця Донченко Є. М. від 30 листопада 2021 року про повернення виконавчого листа стягувачу. 
 
03 жовтня 2022 року начальник Управління ЗПВР у Дніпропетровській області Більчук О. А. виніс постанову № 23/2022 про результати перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1 за скаргою ОСОБА_1 від 19 вересня 2022 року. 
 
Вказаною постановою № 23/2022 у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 19 вересня 2022 року відмовлено в повному обсязі, постанову начальника Слобожанського ВДВС Дзіжка Р. Ю. про скасування постанови державного виконавця Донченко Є. М.від 30 листопада 2021 року про повернення виконавчого документа стягувачу визнано законною. 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Пунктом 27 частини першої статті 353 ЦПК України передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо розгляду скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця. 
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку. 
 
Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. 
 
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення. 
 
Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. 
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. 
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України. 
 
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. 
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова. Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини. 
 
Пунктом 1 розділу ХІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція), передбачено, що перевірити законність виконавчого провадження мають право: директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відділі примусового виконання рішень в районі міста Києва управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві, відділах примусового виконання рішень управлінь забезпечення примусового виконання рішень, відділах державної виконавчої служби; начальник відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у цьому відділі; начальник управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у відділі примусового виконання рішень в районі міста Києва цього управління; начальник відділу примусового виконання рішень в районі міста Києва управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у цьому відділі; начальник управління забезпечення примусового виконання рішень - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у відділі примусового виконання рішень цього управління та відділах державної виконавчої служби, що йому підпорядковані; начальник відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у цьому відділі; начальник відділу державної виконавчої служби - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у цьому відділі. 
 
Згідно з пунктом 2 розділу ХІІ Інструкції посадові особи, зазначені у пункті 1 цього розділу, можуть проводити перевірку законності виконавчого провадження за дорученням керівника вищого органу державної виконавчої служби та з власної ініціативи. 
 
Пунктом 3 розділу ХІІ Інструкції передбачено, що перевірка законності виконавчого провадження посадовими особами, зазначеними в абзацах другому, четвертому та шостому пункту 1 цього розділу, проводиться на підставі матеріалів виконавчого провадження або їх копій, які підлягають витребуванню з відповідного органу державної виконавчої служби. Про проведення перевірки виконавчого провадження та витребування його матеріалів відповідною посадовою особою виноситься вмотивована постанова. 
 
Згідно з абзацом дев`ятим пункту 7 розділу ХІІ Інструкції, якщо посадовою особою, зазначеною в абзацах третьому, п`ятому, сьомому та восьмому пункту 1 цього розділу, прийнято рішення про скасування постанови або іншого процесуального документа (або їх частини), винесених у виконавчому провадженні в резолютивній частині постанови про результати перевірки законності виконавчого провадження, зазначається постанова або документ, який скасовується (частина, яка скасовується). 
 
Виходячи з положень абзацу другого частини третьої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» та розділу ХІІ Інструкції, виключно начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, має право своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем. 
 
Згідно з частиною другою статті 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом. 
 
Відповідно до чинного законодавства України в сфері примусового виконання рішень право на скасування рішень, вчинених державним виконавцем, має його безпосередній керівник, а також суд у рамках судового контролю за виконанням судових рішень. 
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
 
У постанові Верховного Суду від 20 вересня 2022 року у справі № 175/3685/21 (провадження № 61-6057св22) вказано, що судами встановлено, що на момент прийняття заступником директора Департаменту - начальником Відділу примусового виконання рішень Ярушевською І. І. постанови від 23 червня 2017 року, постанова старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Попіва Р. І. від 23 грудня 2014 року була скасована 26 травня 2017 року. Відповідно, заступником директора Департаменту - начальником Відділу примусового виконання рішень Ярушевською І. І. скасовано постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Попіва Р. І. від 23 грудня 2014 року, яка вже була скасована постановою директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Поліщука Д. В. № 3 від 26 травня 2017 року. Таким чином, правильним є висновок апеляційного суду про те, що постанова заступника директора Департаменту - начальника Відділу примусового виконання рішень Ярушевської І. І. від 23 червня 2017 року прямо суперечить вимогам частини третьої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», а тому не може вважатися законною. Належним чином оцінивши наявні у матеріалах справи докази, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про законність ухвали суду першої інстанції в частині визнання неправомірною та скасування постанови директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова М. Є. від 01 вересня 2021 року № 13/20.3-22/21 про результати перевірки законності виконавчого провадження № 41936000 за скаргою стягувача від 05 травня 2018 року. 
 
У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що начальник Слобожанського ВДВС Дзіжко Р. Ю., приймаючи постанову від 30 червня 2022 року та скасовуючи постанову державного виконавця Донченко Є. М. від 30 листопада 2021 року про повернення виконавчого документа стягувачу, не врахував, що вказану постанову підпорядкованого йому державного виконавця вже скасовано ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2022 року у справі № 2-6510/2011. 
 
Наведені обставини та вимоги чинного законодавства свідчать про невідповідність постанови начальника Слобожанського ВДВС Дзіжка Р. Ю. від 30 червня 2022 року вимогам частини третьої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження». 
 
Таким чином, постановляючи ухвалу про задоволення скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, і дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскаржувана в цій справі постанова начальника Управління ЗПВР у Дніпропетровській області Більчука О. А. від 03 жовтня 2022 року № 23/2022 про результати перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1, якою відмовлено в задоволенні скарги стягувача від 19 вересня 2022 року та визнано законною вищезгадану постанову начальника Слобожанського ВДВС Дзіжка Р. Ю. від 30 червня 2022 року, є такою, що не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження». 
 
Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у вищевказаній постанові від 20 вересня 2022 року у справі № 175/3685/21 (провадження № 61-6057св22). 
 
Посилання в касаційній скарзі на те, що оскаржуваною  ОСОБА_1 постановою від 03 жовтня 2022 року № 23/2022 не порушуються його права та обов`язки, не заслуговують на увагу, оскільки цим рішенням начальник Управління ЗПВР у Дніпропетровській області визнав законною постанову начальника Слобожанського ВДВС Дзіжка Р. Ю. від 30 червня 2022 року, яка не відповідала вимогам частини третьої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження». 
 
Таким чином, розглядаючи скаргу, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права. 
 
З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. 
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України. 
 
Щодо судових витрат 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) ?начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Більчука Олександра Андрійовича, від імені та в інтересах якого діє головний спеціаліст Центрального відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Стельмах Іван Васильович, залишити без задоволення. 
 
Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області                           від 31 жовтня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду                           від 17 травня 2023 рокузалишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	Є. В. Петров	
 	 	
 	А. І. Грушицький	
 	 	
 	І. В. Литвиненко