справа № 760/16354/20                     
головуючий у суді І інстанції Калініченко О.Б.
провадження № 22-ц/824/8734/2023
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.

ПОСТАНОВА
Іменем України 
 
19 липня 2023 року                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Мостової Г.І., 
суддів Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,
за участі секретаря судового засідання: Сердюк К.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 листопада 2021 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гай, 9», ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, 
в с т а н о в и в :
27 липня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гай, 9», ОСОБА_3 , у якому просила визнати ОСОБА_2 таким, який втратив право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 , та зняти його з реєстраційного обліку за адресою цієї квартири.
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що згідно з ордером № 029509, виданим на підставі рішення Державної адміністрації Залізничного району у місті Києві від 10 січня 1995 року, ОСОБА_4 на сім`ю у складі чотирьох осіб: ОСОБА_4 , дружину ОСОБА_1 , доньку ОСОБА_2 та сина ОСОБА_2 , надано право на зайняття жилого приміщення трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .
10 жовтня 1995 року шлюб між позивачем ОСОБА_1 та                       ОСОБА_4 розірвано.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 04 квітня                   2005 року у справі № 2-1652/2005 виділено ОСОБА_4 у користування кімнату, площею 12,3 кв.м у зазначеній квартирі, та 17 серпня 2005 року він отримав Свідоцтво про право власності на житло.
ОСОБА_1 зазначала, що інші дві кімнати квартири не приватизовані, особовий рахунок відкрито на її ім`я. 
В кімнатах, площею 20,4 кв.м та 13,6 кв.м, зареєстровані вона, її син - відповідач у справі та її донька ОСОБА_2 - третя особа у справі.
Позивач звертає увагу на те, що відповідач з 2007 року у квартирі не проживає, що підтверджується актом від 06 липня 2020 року про проживання особи не за місцем реєстрації, за житлово-комунальні послуги не сплачує, поштову кореспонденцію не отримує, до того ж, забезпечений іншим житлом. Будь-які перешкоди у користуванні спірним жилим приміщенням відповідачу не чинилися.
Відтак, ОСОБА_1 вважала, що відповідач втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 у зв`язку з тривалою, понад 6 місяців, без поважних причин відсутністю за місцем реєстрації місця проживання, несплатою ним за комунальні послуги та інших витрат з утримання житлового приміщення.
 
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 01 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за період з 2007 року до 06 липня 2020 року складено лише один акт про не проживання відповідача у спірній квартирі, який не може містити достовірну інформацію про зазначені в ньому обставини за період більший ніж 13 років. У письмових заявах мешканці квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , які підписували акт від 06 липня 2020 року, просять не брати раніше надані свідчення до уваги, оскільки повністю не розуміли, що від них вимагається саме встановлення факту не проживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_4 , однак така інформація їм достеменно не відома.
Також, суд першої інстанції врахував квитанції про оплату відповідачем за житлово-комунальні послуги та показання свідків, тому дійшов висновку  про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту не проживання відповідача у спірній квартирі. Крім того, суд першої інстанції, оцінивши доводи ОСОБА_1 про те, що вона не чинить жодних перешкод ОСОБА_2 у користуванні жилим приміщенням, дійшов висновку про те, що вказані доводи не відповідають дійсності, оскільки квартира перебуває у занедбаному стані та є непридатною для нормального проживання.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просила суд, скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 листопада 2021 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач ОСОБА_2 є її сином.
17 грудня 2007 року ОСОБА_2 за власною заявою звільнився з роботи в ЗАО «Аєробуд» у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання у м. Феодосія.
Відповідно до свідоцтва про шлюб, шлюб ОСОБА_2 з ОСОБА_6 , яка народилася в с. Первомайськ, Кіровського району, АР Крим, було зареєстровано 07 червня 2013 року у м. Феодосія, АР Крим.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Києві у них народилася дитина - ОСОБА_7 .
Однак, з 2007 року відповідач, а потім і його родина ніколи не мешкали за спірною адресою: АДРЕСА_5 .
Разом із сім`єю відповідач мешкає за адресою: АДРЕСА_6 .
Апелянт звертає увагу на те, що до позовної заяви нею доданий Акт про проживання особи не за місцем реєстрації від 06 липня 2020 року.
В акті комісією чітко зазначено про те, що ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , за місцем реєстрації не мешкає з 2007 року по теперішній час.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 листопада 2021 року та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.
Визнано ОСОБА_2 таким, який втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . В іншій частині - відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.
 
Постановою Верховного Суду від 11 квітня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова Верховного суду мотивована тим, що апеляційний суд не дотримався гарантій права ОСОБА_2 на доступ до суду. У зв`язку з неповідомленням про відкриття апеляційного провадження, призначення справи до розгляду, заявник був позбавлений можливості отримати копію апеляційної скарги, подати відзив на неї та брати участь у судовому засіданні, надавати пояснення у справі тощо.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.
Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.
Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. 
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Аналогічні роз`яснення містяться у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Такого правового висновку щодо застосування положень статей 71, 72 ЖК Української РСР дійшов і Верховний Суду у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц та у постанові від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц.
Отже, саме причини та строк не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні є предметом доказування у справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обов`язок доказування даних обставин покладається на сторону позивача.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 було видано ордер на жиле приміщення № 029509 серія Б на сім`ю з 4 осіб, а саме: ОСОБА_4 ,                       ОСОБА_1 (дружина - позивач), ОСОБА_2 (син - відповідач),                     ОСОБА_2 (донька - третя особа), на право заняття житлового приміщення, що складається з 3 кімнат з 42,32 кв. м за адресою: АДРЕСА_5 (а.с. 10 т. 1).
Згідно з технічного паспорту квартира АДРЕСА_4 - квартира посімейного, спільного заселення, розташована на першому поверсі десятиповерхового будинку та складається з 3-х кімнат загальною площею 78,2 кв.м., житловою площею 46,3 кв.м., у тому числі: перша кімната - 20,4 кв.м., друга кімната - 12,3 кв.м., третя кімната - 13,6 кв.м. (а.с. 152-153 т. 1).
10 жовтня 1995 року шлюб між позивачем ОСОБА_1 та                         ОСОБА_4 розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу від 18 січня 2003 року серії НОМЕР_1 (а.с. 12 т. 1).
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 04 квітня                    2005 року ОСОБА_4 виділено в користування кімнату площею 12,3 кв.м у зазначеній квартирі та зобов`язано Солом`янську районну у м. Києві державну адміністрацію укласти з ОСОБА_4 окремий договір найму на цю житлову кімнату (а.с. 13 т. 1).
Згідно з розпорядження в.о. керівника органу приватизації Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації від 17 серпня 2005 року №34695, заяву ОСОБА_4 про передачу 27/100 квартири АДРЕСА_1 , в якій він мешкає  задоволено і передано вказану частину у приватну власність (а.с. 168 т. 1).
Згідно з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10 грудня 2019 року №192305882  ОСОБА_4 є власником 27/100 квартири АДРЕСА_1 (а.с. 14 т. 1).
ОСОБА_4 , який є власником 27/100 вказаної квартири після приватизації виділеної йому в користування кімнати площею 12,3 кв.м, проживає та прописаний за вказаною адресою, що визнається учасниками справи.
Інші дві кімнати площею 20,4 кв.м. та 13,6 кв.м вказаної квартири не приватизовані.
У зазначеній квартирі, окрім позивача, також зареєстровані відповідач ОСОБА_2 (дата реєстрації 29 червня 1999 року) та третя особа ОСОБА_2 (23 липня 2002 року) (а.с. 23 т. 1)
 
Як вбачається з матеріалів справи, 27 липня 2020 року звертаючись з позовом, позивач ОСОБА_1 яка є таким же наймачем частини квартири за місцем реєстрації, як і відповідач,  вказувала, що відповідач ОСОБА_2 
добровільно покинув квартиру у 2007 році та не проживає в ній,
припинив виконувати обов`язки, пов`язані з утриманням житлового приміщення, коштів на утримання житла не надає,
не сплачує комунальні послуги за спірну квартиру, 
проживає разом зі своєю сім`єю за адресою:   АДРЕСА_6 .
забезпечений житлом та має на праві приватної власності квартиру у                            с. Білогородка Київської області, Києво-Святошинського району, 
не отримує поштову кореспонденцію за адресою реєстрації, а отримує - за адресою місця постійного проживання у м. Бровари.
Позивач вказує, що перешкод у користуванні спірною квартирою ні вона ні інші члени сім`ї не чинили; відповідач ОСОБА_2 має ключі від квартири; будь яких заяв до ОСББ «Гай 9» або інших житлово-комунальних контор, про те, що він буде відсутній за місцем реєстрації та збереження за ним права користування житловим приміщенням за цією адресою не подавав; як не подавав і заяву про неправомірну поведінку позивача, про неможливість проживання у спірній квартирі через перешкоди, що чинив йому позивач або інші особи.
 
Звертаючись до суду, позивач вважає свої права порушеними, оскільки сплачує надмірні платежі за комунальні послуги, які нараховуються згідно з кількістю зареєстрованих у квартирі осіб, та не може оформити субсидію через реєстрацію у квартирі відповідача.
Зі змісту положень статті 81 ЦПК України вбачається, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України)
Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
 
Ухвалюючи судове рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.
Так приписами частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Звертаючись з позовом 27 липня 2020 року, позивач в обґрунтування доводів позовної заяви надала до суду акт складений 06 липня 2020 року про проживання особи не за місцем реєстрації, та підписаний мешканцями квартир: АДРЕСА_7 - ОСОБА_9 , № 181 -  ОСОБА_10 , № 124 - ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_8 та засвідчений головою правління ОСББ «Гай 9», за змістом якого ОСОБА_2 проживає не за місцем реєстрації з 2007 року по теперішній час (а.с. 15 т. 1).
Дослідивши вказаний акт, колегія апеляційного суду не вважає його належним та допустимим доказом, що підтверджує не проживання відповідача не за місцем реєстрації з 2007 року з огляду на таке.
Позивачем, який посилається на те, що відповідач не проживає у спірній квартирі з 2007 року, складено за період з 2007 року по липень 2020 року та надано до суду  лише один акт від 06 липня 2020 року, який не може містити достовірну інформацію про не проживання у спірній квартирі більш ніж                       13 років.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем надано письмові заяви від мешканців квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , в яких вони просять не брати раніше надані свідчення до уваги, оскільки до кінця не розуміли, що від них хочуть саме встановлення факту не проживання ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_4 , однак така інформація є неправдива, оскільки їм достеменно не відома (а.с. 149-150 т. 1).
Разом з тим, колегія апеляційного суду не вважає їх належними та допустимими доказами у розумінні статей 69, 95 ЦПК України.
Також, позивачем надано заяву ОСОБА_12 від 17 грудня 2007 року про звільнення з роботи (а.с. 47 т. 1) за змістом якої відповідач просить звільнити його у зв`язку з зміною постійного місця проживання з м. Києва на       м. Феодосія (а.с. 23,28 т. 1).
Колегія апеляційного суду також не вважає заяву ОСОБА_12 від                   17 грудня 2007 року про звільнення з роботи (а.с. 47 т. 1) за змістом якої відповідач просить звільнити його у зв`язку з зміною постійного місця проживання з м. Києва на м. Феодосія, належним та допустимим доказом, оскільки заява  не підтверджує фактичний переїзд відповідача з м. Києва до                     м. Феодосія, відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою:                    АДРЕСА_5   з 29 червня 1999 року та з реєстрації не знімався (а.с. 23,28 т. 1).
 
Також, позивач, в обґрунтування доводів позовної заяви, надала відзив на позовну заяву про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері від 10 червня 2020 року  у справі №760/6558/20, де відповідачем зазначено про те, що тринадцять останніх років і до сьогодні він не проживає разом з матір`ю,  (а.с. 19-22 т. 1).
Як вбачається з рішення Солом`янського районного суду міста Києва у справі №760/6558/20 від 10 вересня 2021 року позивач ОСОБА_13 у березні                     2020 року звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просила стягнути аліменти на свою користь з ОСОБА_2 у розмірі                      1 638 грн щомісяця і довічно.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач серед іншого посилалася на те, що її син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований та проживає разом з нею, в одній квартирі, проте матеріальної допомоги на її утримання в добровільному порядку не надає, комунальні послуги не сплачує.
12 червня 2020 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. У поданому до суду відзиві, відповідач вказує на те, що він зареєстрований за адресою проживання позивача, проте понад 13 років з позивачем не проживає. Має свою сім`ю, з якою мешкає окремо. До квартири проживання позивача не має змоги потрапити, оскільки остання захаращила її сміттям та непотребом. Щодо заборгованості за комунальні послуги, про яку вказує позивач, то вона погашена. Доказів про її наявності позивачем не надано (https://reyestr.court.gov.ua/Review/100389971).
Дослідивши обставини, викладені у відзиві на позовну заяву про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері у справі №760/6558/20, колегія апеляційного суду встановила таке. 
В обґрунтування заперечень на вказаний позов, відповідач посилався на те, що тринадцять останніх років і до сьогодні він не проживає разом з матір`ю, адже має свою сім`ю і не має можливості навіть переночувати в вищезазначеній квартирі, тому, що вона захаращена сміттям і непотребом. Вся квартира завалена сміттям і непотребом, які матір несе до квартири із сміттєвих баків, одна кімната навіть не відкривається повністю через сміття до стелі. Відповідач пропонував матері розчистити квартиру від сміття і здавати в оренду кімнату, в якій колись проживав, вона відмовилася. Заборгованість по комунальним платежам погашена. Відповідач не проживає у квартирі тринадцять років, мати з ним не спілкується і створила неможливі умови для проживання відповідача разом з дружиною. Мати ображала, чіплялася до дружини відповідача, тому він з дружиною виїхали з квартири і туди більше не поверталися (а.с. 19-22 т. 1).
В матеріалах справи також знаходиться копія позовної заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_2 до ОСОБА_1 третя особа: Солом`янська районна у м. Києві державна адміністрація, ОСОБА_4 про зміну договору найму та розділ житлового приміщення (а.с. 65-69 т. 1).
Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києвавід 04 вересня                   2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі №760/18707/20 (https://reestr.court.gov.ua/Review/91520196).
Проаналізувавши наведене у відзиві на позовну заяву у справі №760/6558/20, позовній заяві у справі №760/18707/20 та запереченнях проти позовних вимог у цій справі, колегія апеляційного суду не вважає, що відповідачем повідомлялися обставини, що суперечать змісту його попередніх заяв при розгляді інших судових справи, оскільки всі твердження відповідача  стосуються не можливості постійно користуватися спірною квартирою через ненормальні умови для проживання, що створюються позивачем у цій справі. 
 
Допитаний за клопотанням відповідача у судовому засіданні 13 вересня 2021 року у якості свідка ОСОБА_14 , друг відповідача, пояснив, в тому числі і те, що два роки тому він був в квартирі, бо допомагав відповідачу перевозити речі в приміщення кухні, оскільки кімната була завалена речами. 
Допитана за клопотанням відповідача у судовому засіданні 13 вересня 2021 року у якості свідка ОСОБА_3 , яка є сестрою відповідача та донькою позивача, пояснила в тому числі і те, що через створені позивачем умовами в спірній квартирі відповідач змушений спати на кухні, а свої речі зберігати в кухонних шафах, тому що кімната позивача заставлена сміттям, яке вона зносить зі смітників. Відповідач ОСОБА_2 не має нормальних умов для проживання у цій квартирі.
Допитаний за клопотанням відповідача у судовому засіданні 13 вересня 2021 року у якості свідка ОСОБА_4 , батько відповідача та колишній чоловік позивача, пояснив в тому числі і те, що його син - відповідач, проживає на кухні спірної квартири, не має нормальних умов для проживання.
Відповідачем на підтвердження стану квартири за адресою реєстрації  надано фотографії, з яких  вбачається занедбаний стан квартири  (а.с. 136-144  т. 1). 
Всі учасники справи не заперечують стосовно відповідності вказаних  фотографій наявному стану квартири на момент звернення до суду з цим позовом, у судовому засіданні позивач ОСОБА_1 вказала, що безлад в квартирі робить її колишній чоловік (а.с. 5 т. 2).
 
Заперечуючи проти позову, відповідачем надано докази, що підтверджують сплату ним житлово-комунальних послуг за адресою реєстрації, отримання відповідачем поштової кореспонденції за адресою реєстрації, в тому числі повістки з воєнкомату, здійснення покупок товарів у магазинах поблизу адреси реєстрації, перебування у довготривалих відрядженнях 2018-2021 роках, стан  квартири (фото квартири), знаходження його особистих речей у квартирі за адресою реєстрації, ночівлю у квартирі (а.с. 58-110, 135-153 т. 1).
Допитаний за клопотанням відповідача у судовому засіданні 13 вересня 2021 року у якості свідка ОСОБА_14 , друг відповідача, пояснив, що відповідач зареєстрований та проживає частково за адресою: АДРЕСА_5 . Два роки тому він був в квартирі, бо допомагав відповідачу перевозити речі в приміщення кухні, оскільки кімната була завалена речами. Раз в місяць приїжджає  у разі необхідності щось привезти чи вивезти, перебуває протягом години/півгодини, в квартирі не був, але неодноразово забирав відповідача за вказаною адресою. 
 
Допитана за клопотанням відповідача у судовому засіданні 13 вересня 2021 року у якості свідка ОСОБА_3 , яка є сестрою відповідача та донькою позивача, пояснила, що вона зареєстрована та проживає у кімнаті площею                   13,6 кв.м спірної квартири. Також, в квартирі прописаний відповідач, який працює у місті Києві та залишається ночувати в квартирі, а на вихідні їде до родини в кімнату в гуртожитку, яку орендує для дружини й маленької дитини за межами Києва, через неможливість їх вселення в спірну квартиру. Через створені позивачем умовами в спірній квартирі відповідач змушений спати на кухні, а свої речі зберігати в кухонних шафах, тому що кімната позивача заставлена сміттям, яке вона зносить зі смітників. Крім того, позивач сплачує тільки 1/3 частину від усіх нарахувань комунальних послуг, хоча фактично займає 2/3 жилої площі. На пропозицію проживати в кімнаті з меншою площею - категорично відмовилася. Не дивлячись на те, що відповідач ОСОБА_2 не має нормальних умов для проживання у цій квартирі, він сплачує рахунки за комунальні послуги, займається заміною сантехніки та іншим побутовими речам.
Допитаний за клопотанням відповідача у судовому засіданні 13 вересня 2021 року у якості свідка ОСОБА_4 , батько відповідача та колишній чоловік позивача, пояснив, що його син - відповідач, проживає на кухні спірної квартири, має там свої речі. Також зазначив, що діти сплачують більшу частину другого рахунку, не маючи нормальних умов для проживання.
Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи.
Обставиною, яка визнається сторонами у справі, та внаслідок чого не потребує доказуванню відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України, є та обставина, що у відповідача є ключі від спірної квартири.
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Перевіряючи причини та строк не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні,  апеляційним судом встановлено, що
відповідач має ключі від спірної квартири за адресою реєстрації, 
за період січень - липень 2020 року, тобто за період шести місяців, що передували зверненню позивача з позовом до суду у липні 2020 року, регулярно відвідував спірну квартиру, ночував там на власному дивані, який знаходиться на кухні, має там особисті речі, які зберігає в кухонних шафах, проживати там із сім`єю немає змоги через відсутність нормальних умов для проживання, що підтверджується показами свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_3 ,   ОСОБА_4 та фотографіями (а.с. 85 т. 1).
Факт регулярного перебування та ночівлі відповідача у спірній квартирі за період січень - липень 2020 року, тобто за період шести місяців, що передували зверненню позивача з позовом до суду у липні 2020 року, також підтверджується наданим відповідачем маршрутом пересування та стоянок/зупинок службового автомобіля відповідача за січень - липень                    2020 року (а.с. 76,77, 81-82,84 т. 1).
Факт оплати комунальних послуг за адресою реєстрації за період шести місяців, що передували зверненню позивача з позовом до суду у липні                     2020 року також підтверджується наданими відповідачем квитанціями від 08 та 10 лютого 2020 року (а.с. 145,146 т. 1).
 
Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду вважає, що позивачем не доведено, що відповідач не проживає без поважних причин у спірній квартирі більше шести місяців, що передували зверненню позивача з позовом до суду у липні 2020 року.
 
При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.
Так,  згідно з положень 71, 72 ЖК Української РСР саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Але це не звільняє відповідача  процесуального обов`язку доведення обставин та надання доказів на підтвердження обставин, на які він посилається, заперечуючи проти позовних вимог.  
У контексті обставин цієї справи, колегія апеляційного суду вважає, що відповідачем доведено належними та достатніми доказами:
наявність особистих речей відповідача у квартирі за адресою проживання,
факт його  проживання у спірній квартирі та облаштування квартири як його дому протягом шести місяців, що передували зверненню позивача з позовом до суду у липні 2020 року, 
а отже і наявність достатніх та триваючих зв`язків відповідача із спірною квартирою.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.
Підстави для скасування рішення суду першої інстанції  суду апеляційної інстанції відсутні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржене судове рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 листопада 2021 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1681 грн та витрати на послуги адвоката у касаційній інстанції у розмірі 5 454 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.   
 
Дата складення повного судового рішення 19 вересня 2023 року.

 
Головуючий                                                                             Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                                   Р.В. Березовенко
 
                                                                                          О.Ф. Лапчевська