ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 серпня 2023 року
м. Київ
справа № 378/856/21
провадження № 51-2067км23
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                             ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,
прокурора                                          ОСОБА_5 ,
захисника                                          ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6  в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Ставищенського районного суду Київської області від 13 жовтня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 19 січня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021111030002376, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Вступ
Вироком Ставищенського районного суду Київської області від 13 жовтня 2022 року, залишеним без зміни ухвалою Київського апеляційного суду від 19 січня 2023 року, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні умисного вбивства та засуджено з  ч. 1 ст. 115  КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він 03 жовтня 2021 року, приблизно о 12:00, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись разом із ОСОБА_8 по місцю свого проживання у власному будинку АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин із останнім, усвідомлюючи протиправність своїх дій та передбачаючи суспільно небезпечні наслідки, з метою протиправного заподіяння смерті ОСОБА_8 , реалізовуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, наблизився до останнього та дерев`яною табуреткою наніс не менше 2 ударів по голові, внаслідок чого ОСОБА_8 впав на підлогу. Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_7 , взявши металеву кочергу, наніс ОСОБА_8 не менше 10 ударів по голові та обличчю, завдавши останньому тілесні ушкодження у вигляді забійних ран на голові та обличчі, переломи кісток склепіння черепа, перелом кісток носа та верхньої щелепи справа. Внаслідок перелому кісток лицьового черепа, що призвели до аспірації кров`ю, на що вказують численні забійні рани обличчя та волосяної частини голови, ушкодження зовнішньої пластини кісток склепіння черепа, перелом кісток носа та верхньої щелепи справа; морфологічні ознаки аспірації кров`ю, нерівномірне кровонаповнення внутрішніх органів; порушення реологічних властивостей крові, потерпілий ОСОБА_8 помер на місці.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. 
На обґрунтування своїх доводів посилається на неналежну оцінку судами доказів, наявних в матеріалах провадження, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. При цьому вказує на відсутність у засудженого умислу на вчинення вбивства потерпілого та, вважає, що останній діяв в стані необхідної оборони, а саме захищав свого сина - інваліда при протиправному вторгненні ОСОБА_8 в його житловий будинок.
Окрім того, стверджує, що судами безпідставно визнано допустимим доказом огляд  місця події (житла), оскільки він був проведений без добровільної згоди власника та ухвали слідчого судді. Також стверджує, що під час проведення вказаної слідчої дії всупереч вимог ст. 107 КПК України здійснювалось без аудіо- і відеофіксації.  З наведених підстав вважає, що оскільки протокол даної слідчої дії є недопустимим доказом, отриманні внаслідок її проведення докази є також недопустимими.
Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 370 КПК України та у ній всупереч вимогам ст. 419 КПК України, не надано належну оцінку доводам апеляційної скарги. 
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник підтримав подану скаргу, а прокурор заперечував проти її задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Межі розгляду  матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
При цьому колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є предметом перегляду в касаційному суді. Разом з тим суд касаційної інстанції здійснює перевірку того, чи додержалися суди попередніх інстанцій процесуальної вимоги про доведення винуватості поза розумним сумнівом.
Мотиви суду
Під час перевірки матеріалів провадження встановлено, що висновки суду щодо доведеності винуватості засудженого у вчиненні умисного вбивства, суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які було оцінено відповідно до закону та в їх сукупності і правильно визнано судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 . Вирок відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
При цьому колегія суддів зазначає, що висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, були, також, предметом перевірки суду апеляційної інстанції за апеляційною скаргоюзахисника, яка за своїми доводами є аналогічною поданій касаційній скарзі. За результатами перегляду апеляційний суд визнав висновки суду першої інстанції обґрунтованими, навівши при цьому в ухвалі відповідні мотиви прийнятого рішення.
Зокрема, апеляційний суд ретельно перевірив допустимість тих доказів, якими місцевий суд обґрунтував доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, і переконався, що при їх збиранні органом досудового розслідування не було порушено вимоги кримінального процесуального закону.
Згідно з положеннями статей 86, 87 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, в тому числі, внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК України, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.
Критеріями допустимості доказів є, зокрема, належні джерело, суб`єкт, процесуальна форма, фіксація та належні процедура й вид способу формування доказової основи. Тобто, надаючи оцінку доказам, суд перевіряє дотримання, передбаченого кримінальним процесуальним законом, порядку їх отримання.
Так, в основу обвинувального вироку було покладено ряд доказів, зокрема:  показання потерпілої ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_10 , дані протоколів: огляду місця події від 03 жовтня 2021 року, згідно якого було проведено огляд будинку по АДРЕСА_1 , в ході якого було виявлено: тіло ОСОБА_8 без ознак життя, виявлено предмети злочину та вилучено ряд предметів,  які в подальшому постановою слідчого від 04 жовтня 2021 року визнані речовими доказами та ухвалою слідчого суддів накладено на них арешт;  освідування особи від 03 жовтня 2021 року, під час якого проведено огляд ОСОБА_7 на стан сп`яніння та виявлено у нього в крові 1,74 проміле, протоколом проведення слідчого експерименту та відеозапису до нього від 06 жовтня 2021 року за участі ОСОБА_7 , під час якого останній відтворив обставини, які відбулися 03 жовтня 2021 року; висновками проведених по справі експертиз.
Що стосується доводів захисника про те, що дані, які містяться у протоколі огляду місця події від 03 жовтня 2021 року, є недопустимим доказом у зв`язку з тим, що слідчі дії у будинку були проведені за відсутності дозволу власника житла та без відповідної ухвали слідчого судді, то вони є безпідставними з огляду на таке. 
Для встановлення того, чи був протокол огляду місця події допустимим як доказ
у кримінальному провадженні, необхідно визначити законодавчо встановлені підстави, порядок та умови, необхідні для його збирання, саме на той час, коли він був зафіксований і одержаний. Якщо слідчим був порушений порядок його збирання, такий доказ не може вважатись допустимим і бути підставою для прийняття процесуальних рішень.
Згідно з частинами 1 та 2 ст. 223 КПК України слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказуютьна можливість досягнення її мети.
Відповідно до ч. 1 ст. 233 КПК України ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ним володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених ч. 3 цієї статті.
За статтею 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.
При цьому судами попередніх інстанцій слушно враховано правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року (справа № 518/203/17), в якій роз`яснено чим така слідча дія як обшук відрізняється від огляду.
Зокрема, Верховним Судом зазначено, що обшук - це слідча дія, що полягає в примусовому обстеженні приміщень, споруд, ділянок місцевості та інших об`єктів, які перебувають у віданні певних осіб з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб. Обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді місцевого загального суду за наявності ймовірних даних про те, що розшукуване приховане в певному місці чи в певної особи.
У той же час огляд місця події це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію та вилучення різних речових доказів, з`ясування характеру події, що відбулася, встановлення особи злочинця та мотивів скоєння злочину. Огляд місця події є однією з перших та невідкладних слідчо-оперативних дій, а також джерелом отримання доказів. За змістом статей 214, 223, 237 КПК України огляд є слідчою дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після огляду. Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі.
Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, правильно встановили, що підставою для проведення огляду місця події (житла) стало повідомлення про смерть ОСОБА_8 , зокрема відповідно до змісту, наявного у матеріалах провадження рапорту старшого оперуповноваженого СРЗПО ВКП Білоцерківського РУП ГУ НП в Київській області, 03 жовтня 2021 року на гарячу лінію 102 надійшло повідомлення від ОСОБА_11 про те, що їй зателефонував колишній чоловік ОСОБА_7 , який за місцем свого проживання виявив чоловіка без ознак життя та просить викликати поліцію. (а.п. 92, т. 1). Для того, щоб здійснити перевірку вказаної інформації та з`ясувати обставини події, що відбулася 03 жовтня 2021 року, було здійснено огляд житлового будинку ОСОБА_7 в ході якого виявлено труп потерпілого з ознаками насильницької смерті.
Місце виявлення трупа завжди вважається місцем події незалежно від того, де настала смерть певної людини. Тому висновки судів, що зазначена слідча дія була невідкладною, здійснювалася з метою перевірки отриманої інформації є правильними.
Предметом перевірки судів були і твердження сторони захисту, що ОСОБА_7 не надавав дозволу працівникам поліції проникати до його житла та спростовані наявною в матеріалах справи згодою останнього на проведення такого огляду. Вказана заява ОСОБА_7 , окрім згоди та дозволу на проведення огляду  його будинку із зазначенням адреси, мітить і дату підпису такої заяви - 03 жовтня 2021 року. Посилання захисника на те, що заява підписана засудженим в інший день, на переконання колегії  суддів, є голослівною.
Доводи захисника про те, що добровільну згоду на огляд житлового будинку ОСОБА_7 давав у стані алкогольного сп`яніння (1, 74 проміле), що ставить, на його думку, під сумнів здатність засудженого розуміти свої дії, на думку колегії суддів, також є надуманим та спростовується наявним у матеріалах провадження висновком судово-психіатричного експерта № 145 від 29 червня 2022 року, в якому зазначено, що психологічний аналіз матеріалів кримінального провадження та результати проведеного обстеження дозволяють зробити висновок, що підекспертний під час скоєння інкримінованих дій не перебував у стані фізіологічного афекту та у будь-якому іншому вираженому емоційному стані, який міг би здійснити суттєвий вплив на його свідомість та діяльність. Про це свідчить відсутність характерних для них станів феноменологічних ознак розвитку цих станів у вигляді гострого звуження свідомості, забування подій, неконтрольованої рухової активності з багаточисельними автоматизмами, глибокої постафективної психічної та фізичної астенії. Крім того, він перебував у стані алкогольного сп`яніння, що не дозволяє кваліфікувати його стан на той період як фізіологічний. Його поведінка під час скоєння інкримінованих дій мала характер збудження п`яної людини з проявами агресії. ОСОБА_7 під час скоєння інкримінованих йому дій не перебував у стані фізіологічного афекту та у будь-якому іншому вираженому емоційному стані, який міг би здійснити суттєвий вплив на його свідомість та діяльність.
Крім того, відповідно до висновку експерта судово-психіатричної експертизи № 644 від 10 листопада 2021 року, ОСОБА_7 на момент скоєння інкримінованих йому дій страждав на легкий когнітивний розлад. За своїм психічним станом він міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_7 на даний час страждає на легкий когнітивний розлад. За своїм психічним станом на даний час він може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_7 не потребує.
Тому, беручи до уваги вказані висновки експертів, проведених судово-психіатричних експертиз, суд першої інстанції встановив, що наявні у ОСОБА_7 розлади, були не настільки виражені, обмежували, але не позбавляли його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними.
За вказаних обставин, колегія суддів відхиляє наведені доводи сторони захисту яз цього приводу як необґрунтовані.
Також, знайшли своє спростування матеріалами провадження і посилання захисника, що під час проведення огляду місця події фіксація за допомогою аудіо- та відеозапису не здійснювалася. Як слідує зі зазначено протоколу огляду місця події, при проведенні вказаної процесуальної дії застосовувався технічний засіб фіксації - фотоапарат «Canon». Також до протоколу долучені додатки - фотознімки (а.п. 60 т.1).
Отже, підсумовуючи наведене, підстав сумніватися у законності проведення зазначеної слідчої дії, а також вважати протокол огляду місця події, недопустимим доказом, у колегії суддів немає.
Таким чином, беручи до уваги, що огляд місця події, під час якого було виявлено і вилучено труп ОСОБА_8 , був проведений відповідно до вимог процесуального закону, колегія суддів не може погодитися з доводами сторони захисту про недопустимість доказів, отриманих внаслідок цього огляду, і не вбачає підстав для застосування до таких доказів доктрини «плодів отруйного дерева», на чому наголошує у скарзі захисник.
Предметом перевірки судів попередніх інстанцій були  також і доводи захисника про те, що ОСОБА_7 захищав свого сина при протиправному вторгненні ОСОБА_8 в житловий будинок та вчиненні ОСОБА_8 дій стосовно сина  ОСОБА_7 , який є особою з інвалідністю, а також про відсутність доказів на підтвердження наявності умислу в обвинуваченого на заподіяння смерті іншій людині, були визнані судами безпідставними та спростованими наявними у справі доказами. З вказаними висновками суддів погоджується і колегія суддів, виходячи з наступного.
За нормативним визначенням умисне вбивство (ст. 115 КК України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямими умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особи, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.
Згідно зі ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК України).
Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.
Отже, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
Суд першої інстанції ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу ОСОБА_7 та мотивів його діяння. Так, з фактичних обставин, встановлених під час судового розгляду судом першої інстанції, вбачається, що 03 жовтня 2021 року ОСОБА_7 на ґрунті неприязних відносин наніс ОСОБА_8 , не менше двох ударів дерев`яною табуреткою по голові. Після того як ОСОБА_8 впав від ударів - наніс йому не менше 10 ударів по голові та обличчю кочергою. 
Сам же засуджений у суді показав, що йому здалося, що ОСОБА_8 знущався над сином, розізлившись на останнього за це, наніс ОСОБА_8 удар в груди. Після цього, ОСОБА_8 пішов в іншу кімнату. ОСОБА_7 пішов за ним, взявши в руки табурет, яким наніс потерпілому удари по голові. В подальшому, він взяв металеву кочергу, якою також наносив удари останньому.
Описані дії потерпілого направлені на захист сина від посягань ОСОБА_8 не знайшли свого підтвердження  доказами наявними у матеріалах провадження, а також за своїм характером, та за об`єктивними проявами не доводять наявності факту суспільно небезпечного посягання і, яке б створювало реальну загрозу заподіяння шкоди життю та здоров`ю, що у свою чергу могло викликати невідкладну необхідність наносити ряд тілесних ушкоджень потерпілому. 
Щодо посилань захисника, що ОСОБА_8 протиправно проник у будинок ОСОБА_7 , що давало останньому захищатися від таких протиправних дій, не відповідають встановленим судом фактичним обставинам, оскільки з боку ОСОБА_8 не було ані нападу озброєної особи, ані протиправного насильницького вторгнення у житло чи інше приміщення.
З огляду на викладене, районний суд дійшов вірного висновку про наявність у обвинуваченого умислу на заподіяння смерті іншій людині.
Встановлені судом фактичні обставини свідчать, що засуджений вчинив діяння в обстановці, яка не містить ознак необхідної оборони, що зумовлює кримінально-правову оцінку вчиненого ним на загальних підставах.
Таким чином, наведені доводи захисника у касаційній скарзі не можна визнати прийнятними.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника, своє рішення належним чином мотивував та зазначив підстави, з яких апеляційні скарги визнано необґрунтованими. 
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
За таких обставин, у цьому кримінальному провадженні суд дослідив і з`ясував усі обставини, передбачені у ст. 91 КПК України, та дійшов обґрунтованого висновку, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку безсумнівно доводять вчинення засудженим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Переконливих та достатніх доводів, які би ставили під сумнів додержання судами приписів статей 84, 91,94 КПК України в касаційній скарзі не наведено та перевіркою матеріалів провадження не встановлено.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до  ст. 436 КПК України суд касаційної інстанції залишає судове рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення, у разі відсутності підстав передбачених  ст. 438 КПК України для його скасування або зміни.
У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження, колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність винуватості засудженого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни судових рішень не допущено.
З урахуванням викладеного, касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах  засудженого ОСОБА_7 слід залишити без задоволення, а судові рішення - без зміни.
Керуючись статтями 433,434,436 КПК України, Суд
 
ухвалив:                                                           
Вирок Ставищенського районного суду Київської області від 13 жовтня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 19 січня 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу  захисника ОСОБА_6 в інтересах  засудженого ОСОБА_7 - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                               ОСОБА_2                                  ОСОБА_3