ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7517/23 Справа № 202/7496/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2023 року                                        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
               головуючого – судді Демченко Е.Л.
               суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.
               при секретарі – Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 червня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницький Сергій Іванович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Яковлева Інна Миколаївна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання спільною сумісною власністю подружжя нерухомого майна, витребування майна, поділ спільного майна подружжя, - 

в с т а н о в и л а:

       У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи - ПН ДМНО Кобельницький С.І., ПН ДМНО Яковлева І.М., про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання спільною сумісною власністю подружжя нерухомого майна, витребування майна, поділ спільного майна подружжя, мотивуючи його тим, що 30 травня 2014 року між ним та ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ) зареєстровано шлюб, від якого вони мають сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В жовтні 2016 року вони вирішили придбати квартиру, гроші на яку він поїхав заробляти до Казахстану, де працював до грудня 2017 року. Після його повернення, вони розпочали пошук квартири, у зв`язку з чим, 02 лютого 2018 року ним було складено заяву на згоду купівлі квартири, справжність підпису на заяві було засвідчено ПН ДМНО ОСОБА_7 за №9203. 
       Вказував, що 02 листопада 2018 року за договором купівлі-продажу, у спільну сумісну власність подружжя, ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Після чого вони стали проживати у придбаній квартирі разом з спільним сином та з донькою відповідачки до жовтня 2020 року, після чого припинили шлюбні відносини та спільне проживання.
       Зазначав, що 31 травня 2021 року він звернувся до суду із заявою про визначення місця проживання дитини, та саме після його звернення з даним позовом ОСОБА_1 вирішила продати спільну сумісну квартиру подружжя. 08 червня 2021 року між відповідачками ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири. Відповідно до п.8 договору, продаж квартири проводиться за згодою чоловіка продавця, справжність підпису якого на заяві засвідчено ПН ДМНО ОСОБА_8 від 02 лютого 2018 року за р №9203. Тобто ОСОБА_1 скористалася його заявою, яку він надавав саме для купівлі квартири, а не для її продажу.         В подальшому між ОСОБА_3 , яка є матір`ю ОСОБА_1 , та ОСОБА_1 укладено договір дарування квартири від 25 червня 2021 року. Всі дії відповідачок свідчать про фіктивність договору купівлі-продажу, оскільки він вчинений був виключно з метою позбавити його частки у спільному сумісному майні подружжя.
       19 липня 2021 року рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська шлюб між ним та ОСОБА_1 розірвано. 
       Окрім квартири, за час шлюбу ними було набуто за спільні кошти таке майно: консоль PS4 1 Tb Black, геймпад Sony PS4, вартістю 16 000 грн.; персональний комп`ютер Artline Gaming X65, вартістю 18 000 грн; стіл письмовий кутовий, вартістю 12 500 грн.; ноутбук Aser, вартістю 16 000 грн.; пральну машину Ariston, вартістю 2 500 грн.; акустичну систему 5 в 1, вартістю 2 000 грн.; перфоратор Hyundai, вартістю 3 500 грн.; набір викруток, вартістю 1 000 грн.; паяльник, вартістю 1 000 грн.; акваріум з рибками, вартістю 3 000 грн.; зубну електрощітку Braun, вартістю 800 грн; меблі кухонні (кухонний куточок, навісні шафи у кількості 3 шт.), вартістю 10 500 грн.; 2 тумби приліжкові Gaming X65, вартістю 3 500 грн.; шафу для книг, вартістю 3 800 грн.; ліжко двоспальне, вартістю 7 000 грн.; мікрохвильова піч, вартістю 3 500 грн.; комод зі спальні, вартістю 2 000 грн.; унітаз, вартістю 2 500 грн.; холодильник Lg, вартістю 18 000 грн.; шафу з коридору, вартістю 4 500 грн.; телевізор Lg, вартістю 10 000 грн.; кота та собаку, вартістю 2 000 грн.; термінал Xiaomi Redmi Note 9 Pro 6/128GB Interstellar Grey, вартістю 9 000 грн. 
       Посилаючись на те, що договір купівлі-продажу квартири є фіктивним та підлягає визнанню недійсним, а квартира підлягає визнанню спільною сумісною власністю подружжя та поділу, з врахуванням того, що вони не можуть досягти згоди з приводу поділу іншого рухомого майна, просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 08 червня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого ПН ДМНО Кобельницьким С.І., реєстровий номер 1430; визнати вказану квартиру спільною сумісною власністю його і ОСОБА_1 ; визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаної квартири; витребувати квартиру у ОСОБА_1 ; визнати за ним право власності на: консоль PS4 1 Tb Black, геймпад Sony PS4, вартістю 16 000 грн.; персональний комп`ютер Artline Gaming X65, вартістю 18 000 грн.; стіл письмовий кутовий, вартістю 12 500 грн.; ноутбук Aser, вартістю 16 000 грн.; пральну машину Ariston, вартістю 2 500 грн.; акустичну систему 5 в 1, вартістю 2 000 грн.; перфоратор Hyundai, вартістю 3 500 грн.; набір викруток, вартістю 1 000 грн.; паяльник, вартістю 1 000 грн.; акваріум з рибками, вартістю 3 000 грн.; зубну електрощітку Braun, вартістю 800 грн., загальною вартістю 76 300 грн. За ОСОБА_1 визнати в порядку поділу майна, що є спільною власністю, на меблі кухонні (кухонний куточок, навісні шафи у кількості 3 шт.), вартістю 10 500 грн.; 2 тумби приліжкові Gaming X65, вартістю 3 500 грн.; шафу для книг, вартістю 3 800 грн.; ліжко двоспальне, вартістю 7 000 грн; мікрохвильова піч, вартістю 3 500 грн.; комод зі спальні, вартістю 2 000 грн.; унітаз, вартістю 2 500 грн.; холодильник Lg, вартістю 18 000 грн.; шафу з коридору, вартістю 4 500 грн.; телевізор Lg, вартістю 10 000 грн; кота та собаку, вартістю 2 000 грн.; термінал Xiaomi Redmi Note 9 Pro 6/128GB Interstellar Grey, вартістю 9 000 грн, загальною вартістю 76 300 грн. 
       Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 червня 2023 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 08 червня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений ПН ДМНО Кобельницьким С.І., реєстровий номер 1430. Визнано квартиру АДРЕСА_1 ніпрі спільною сумісною власністю ОСОБА_2 і ОСОБА_1 . В порядку поділу спільно нажитого майна подружжя визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по 1/2 частині за кожним на квартиру АДРЕСА_1 . В порядку поділу спільно нажитого майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на: консоль PS4 1 Tb Black, геймпад Sony PS4, вартістю 16 000 грн.; персональний комп`ютер Artline Gaming X65, вартістю 18 000 грн.; стіл письмовий кутовий, вартістю 12 500 грн.; ноутбук Aser, вартістю 16 000 грн.; пральну машину Ariston, вартістю 2 500 грн.; акустичну систему 5 в 1, вартістю 2 000 грн.; перфоратор Hyundai, вартістю 3 500 грн.; набір викруток, вартістю 1 000 грн.; паяльник, вартістю 1 000 грн.; акваріум з рибками, вартістю 3 000 грн: зубну електрощітку Braun, вартістю 800 грн., загальною вартістю 76 300 грн. В порядку поділу спільно нажитого майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на: меблі кухонні (кухонний куточок, навісні шафи у кількості 3 шт.), вартістю 10 500 грн.; 2 тумби приліжкові Gaming X65, вартістю 3 500 грн.; шафу для книг, вартістю 3 800 грн.; ліжко двоспальне, вартістю 7 000 грн.; мікрохвильову піч, вартістю 3 500 грн.; комод зі спальні, вартістю 2 000 грн.; унітаз, вартістю 2 500 грн.; холодильник Lg, вартістю 18 000 грн.; шафу з коридору, вартістю 4 500 грн.; телевізор Lg, вартістю 10 000 грн.; кота та собаку, вартістю 2 000 грн.; термінал Xiaomi Redmi Note 9 Pro 6/128GB Interstellar Grey, вартістю 9 000 грн., загальною вартістю 76 300 грн.
       В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_9 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, вирішуючи позов, не встановив дійсних обставин справи, залишив без уваги те, що заява позивача, посвідчена нотаріусом 02 листопада 2018 року, надавала їй право і на купівлю квартири і на її подальший продаж. Висновок суду про фіктивність договору купівлі-продажу є виключно припущенням. Вона вимушена була продати квартиру, оскільки їй знадобилися гроші на адвоката через спір з приводу місця проживання їх сина. Та через те, що вирішальне значення під час вирішення спору про місце проживання дитини має квартира, мати подарувала їй спірну квартиру. При поділі рухомого майна, нібито належного сторонам, суд залишив без уваги те, що жодних доказів його придбання матеріали даної справи не містять. 
       17 серпня 2023 року ОСОБА_2 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Наголошував на тому, що всі доводи апеляційної скарги є надуманими. Він надав свою згоду виключно на придбання квартири, а не одночасно і на її продаж. Всі дії відповідачок підтверджують те, що правочин є фіктивним вчиненим, з наміром позбавити його права власності на частину спільного майна подружжя. Наполягав на тому, що ними набуте рухоме майно на загальну суму 152 600 грн., яке вірно поділене судом першої інстанції з визнанням права власності за кожним із подружжя на майно вартістю по 76 300 грн. за кожним. 
       Інші учасники справи правом на надання відзиву не скористалися. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому  задоволенню виходячи з наступного. 
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_2 і відповідачка ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 30 травня 2014 року. 
       За час перебування у шлюбних відносинах ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за договором купівлі-продажу на ім`я відповідачки ОСОБА_1 була придбана квартира АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу посвідчений ПН ДМНО Райською Т.М., реєстровий номер 9203 (а.с.160).
       Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 липня 2021 року шлюб між подружжям ОСОБА_5 був розірваний.
       08 червня 2021 року між відповідачками ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , котрий посвідчений ПН ДМНО Кобельницьким С.І., реєстровий номер 1430. В пункті 8 даного договору зазначено, що продаж квартири здійснюється за згодою чоловіка продавця ОСОБА_2 , справжність підпису якого на заяві засвідчено ПН ДМНО округу Райською Т.М. від 02 листопада 2018 року за реєстровим номером 9203. До копій матеріалів договору купівлі-продажу від 08 червня 2021 року надана копія заяви від імені ОСОБА_2 про згоду на укладання та підписання договору купівлі-продажу. 
       Під час судового розгляду представник позивача стверджував, що заява від імені ОСОБА_2 про згоду на укладання та підписання договору купівлі-продажу від 02 листопада 2018 року була видана для придбання спірної квартири за договором купівлі-продажу від 02 листопада 2018 року і втратила чинність у зв`язку з її використанням під час укладання договору купівлі-продажу від 02 листопада 2018 року. Згоду на продаж спірної квартири ОСОБА_2 не надавав.
       25 червня 2021 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 був укладений договір дарування цієї ж квартири, посвідчений ПН ДМНО Яковлевою І.М. за реєстровим номером 1256 (а.с.18).
       Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 місцевий суд встановив, що під час укладання спірного договору відповідачкою ОСОБА_1 була використана заява про згоду ОСОБА_2 на купівлю-продажу спірної квартири, котру він надавав 02 листопада 2018 року з метою придбання цієї квартири. Продаж спірної квартири здійснений відповідачкою ОСОБА_1 без згоди позивача. Договір купівлі-продажу спірної квартири від 08 червня 2021 року вчинений його сторонами без наміру виконання, оскільки через два тижні спірна квартира знову перейшла у власність ОСОБА_1 . Також судом враховано, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 є близькими родичами, донькою і матір`ю. Зазначене свідчить за те, що обидві сторони спірного договору мали інші цілі, ніж ті, що передбачені цим правочином, а саме задля уникнення поділу майна (квартири), що є спільною сумісною власністю подружжя. Спірна квартира фактично у власність відповідачки ОСОБА_3 не передавалась, що свідчить про те, що даний правочин вчинений лише для вигляду. За встановлених обставини, суд вважав, що в результаті укладання спірного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 08 червня 2021 року було порушено право позивача ОСОБА_2 , що є порушенням частини першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання договору недійсним відповідно до ст.234 ЦК України з подальшим визнанням квартири спільним сумісним майном подружжя та її поділу з визнанням права власності на 1/2 частини за кожним із подружжя. Також суд вважав доведеним та таким що підлягає до задоволення позов в частині поділу спільно нажитого рухомого майна меблів, техніки, серед якого кіт, собака та акваріум. 
       Колегія суддів не погоджується з рішенням суду в частині поділу спільно нажитого рухомого майна меблів, техніки, серед якого кіт, собака та акваріум, та погоджується в іншій оскарженій частині у зв`язку з наступним. 
       Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції – ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.
       Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
       Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
        ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 30 травня 2014 року. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 липня 2021 року шлюб розірвано.
       Норми статей 57,60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.
       Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).
       Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
       Згідно до ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності; у разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
       Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Згідно ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
       Відповідно до п.п.22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно у їх спільній частковій власності.
       Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
       Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. 
       Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.
       Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1)майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4)житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5)земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.
       Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те,що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном,що належить їм на праві спільної сумісної власності, (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України. 
       Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору – інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
       Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
       Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц, провадження №14-712цс19, дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
       Колегія суддів звертає увагу на те, що у даній справі, фактично, презумпція спільності майна подружжя (квартири) не спростовується ні позивачем ОСОБА_2 , ні відповідачкою ОСОБА_1 .         
       Посилання апеляційної скарги на те, що суд не з`ясував джерело набуття права власності на спірну квартиру 02 листопада 2018 року, відхиляються. Оскільки відповідачка не вказує про те, що квартира була набута з її особисті грошові кошти та не надає жодних доказів цьому. 
       Матеріалами справи підтверджується, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі, 02 листопада 2018 року, за договором купівлі-продажу була придбана квартира АДРЕСА_1 . Вказана квартира була зареєстрована за відповідачкою ОСОБА_1 ОСОБА_2 було надано нотаріально посвідчену заяву про згоду подружжя на укладання та підписання договору купівлі-продажу. 
        08 червня 2021 року між відповідачками ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , котрий посвідчений ПН ДМНО Кобельницьким С.І., реєстровий номер 1430. В пункті 8 даного договору зазначено, що продаж квартири здійснюється за згодою чоловіка продавця ОСОБА_2 , справжність підпису якого на заяві засвідчено ПН ДМНО округу Райською Т.М. від 02 листопада 2018 року за реєстровим номером 9203. До копій матеріалів договору купівлі-продажу від 08 червня 2021 року надана копія заяви від імені ОСОБА_2 про згоду на укладання та підписання договору купівлі-продажу. 
       З заяви засвідченої ПН ДМНО Райською Т.М. від 02 листопада 2018 року за реєстровим номером 9203 від імені ОСОБА_2 про згоду на укладання та підписання договору купівлі-продажу вбачається, що ОСОБА_2 надає згоду на укладання та підписання договору купівлі-продажу квартири в якості покупця квартири АДРЕСА_1 , на будь-яких умовах, які будуть визначатися нею самостійно та на її розсуд; та на укладання та підписання договору купівлі-продажу квартири в якості продавця квартири АДРЕСА_1 , на будь-яких умовах, які будуть визначатися нею самостійно та на її розсуд. 
       25 червня 2021 року між відповідачками ОСОБА_1 і ОСОБА_3 був укладений договір дарування спірної квартири, посвідчений ПН ДМНО Яковлевою І.М. за реєстровим номером 1256.
       Посилання апеляційної скарги ОСОБА_10 на те, що судом першої інстанції залишено без уваги те, що позивач своєю заявою від 02 листопада 2018 року надав їй право на придбання квартири (яка була придбана саме 02 листопада 2018 року) так і на подальше її відчуження (яке відбулося 08 червня 2021 року), не може слугувати підставою для відмови у задоволенні позову в частині визнання договору купівлі-продажу від 08 червня 2021 року недійсним.
       Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
       Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
       Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
       За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
       Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.
       Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
       За приписами частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. 

       Під час укладання договору купівлі-продажу від 08 червня 2021 року між відповідачками, які є матір`ї та донькою, використано заяву про згоду подружжя на укладання та підписання договору купівлі-продажу від 02 листопада 2018 року. 
       Колегія суддів дослідивши заяву, матеріали та обставини справ в цілому вважає, що заява про згоду подружжя на укладання та підписання договору купівлі-продажу надавалася саме для купівлі квартири. Вона була зареєстрована в один день одним і тим же нотаріусом - ОСОБА_7 . 
       В той час коли оспорюваний договір купівлі-продажу було вчинено 08 червня 2021 року, тобто більше ніж через два роки з моменту заяви про згоду подружжя на укладання та підписання договору купівлі-продажу, та посвідчений він був іншим нотаріусом — Кобелецьким С.І. 
       Обґрунтовуючи вимоги в частині фіктивності договору позивач наголошує не тільки на тому, що він не надавав на це згоду, а й на те, що всі дії вчинені з квартирою, яка є спільним сумісним-майном подружжя були вчинені виключно для того, що б виключити його з маси майна яке підлягає до поділу. 
       Колегія суддів звертає увагу на те, що цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для позбавлення одного з подружжя майна, який в установленому законом порядку володіє ним на праві спільної сумісної власності, яке є предметом оспорюваного правочину. 
       Положеннями статті 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.
       Згідно з частинами першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
       Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
       Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
       У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
       Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
       Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19), зроблено висновок, що «для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження №6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203,215,234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно, зокрема чи продовжував продавець фактично володіти та користуватися цим майном. 
       Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність – це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.
       Таким чином колегія суддів доходить до висновку, що позивачем доведено факт того, що правочин є фіктивним. Оскільки він був вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Та не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
       Доводи апеляційної скарги цього не спростовують.
       Посилання апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що вона вимушена була продати квартиру, оскільки їй знадобилися гроші на адвоката через спір з приводу місця проживання їх з позивачем сина. Та виключно через те, що вирішальне значення під час вирішення спору про місце проживання дитини має квартира, мати подарувала їй спірну квартиру, не приймаються до уваги. 
       За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду в частині того, що в результаті укладання спірного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 08 червня 2021 року було порушено право позивача ОСОБА_2 , що є порушенням частини першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання договору недійсним відповідно до ст.234 ЦК України з подальшим визнанням квартири спільним сумісним майном подружжя та її поділу з визнанням права власності на 1/2 частини за кожним із подружжя.
       В той же час, колегія суддів звертає увагу на те, що у даній категорії справ необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, та його склад, оскільки до майна що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те,що знаходиться у третіх осіб.
       Так позивач ОСОБА_2 зазначає, що за час перебування у шлюбі з ОСОБА_10 ними було набуто: консоль PS4 1 Tb Black, геймпад Sony PS4 вартістю, - 16 000 грн., персональний комп`ютер Artline Gaming X65, вартістю - 18 000 грн., стіл письмовий кутовий, вартістю  - 12 500 грн., ноутбук Aser, вартістю - 16 000 грн., пральну машину Ariston, вартістю - 2 500 грн., акустичну систему 5 в 1, вартістю - 2 000 грн., перфоратор Hyundai, вартістю - 3 500 грн., набір викруток вартістю - 1 000 грн., паяльник, вартістю  -  1 000 грн., акваріум з рибками, вартістю -    3 000 грн., зубну електрощітку Braun, вартістю  - 800 грн.,  меблі кухонні (кухонний куточок, навісні шафи у кількості 3 шт.), вартістю  - 10 500 грн., 2 тумби приліжкові Gaming X65, вартістю - 3 500 грн., шафу для книг вартістю -  3 800 грн., ліжко двоспальне вартістю - 7 000 грн., мікрохвильову піч, вартістю - 3 500 грн., комод зі спальні, вартістю -     2 000 грн., унітаз, вартістю - 2 500 грн., холодильник Lg,  - вартістю 18 000 грн., шафу з коридору, вартістю - 4 500 грн., телевізор Lg, вартістю - 10 000 грн., кота та собаку, - вартістю 2 000 грн., термінал Xiaomi Redmi Note 9 Pro 6/128GB Interstellar Grey, вартістю - 9 000 грн. 
       Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
       Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
       Колегія суддів наголошує на тому, що позивачем не надано жодних доказів тому, що майно (побутова та кухонна техніка, меблі, тварини) загальною вартістю 152 600 грн. взагалі було набуте та не надано жодних доказів вартості цього майна. Позивач не довів наявності зазначеного рухомого майна та його купівлю у період перебування сторін у шлюбі. 
       Таким чином, колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги в частині безпідставного задоволення позову в частині поділу рухомого майна та визнання за кожним із подружжя права власності на нього на загальну суму 152 600 грн., та приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цієї частини позову. 
       З врахуванням того, що рішення суду підлягає частковому скасуванню з подальшою відмовою у задоволенні частини позовних вимог ОСОБА_2 , рішення суду підлягає зміні також в частині стягнення з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2  судового збору у розмірі 2 321, 71 грн. шляхом його зменшення до 2 229,71 грн. і в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору шляхом його зменшення з 4 367,40 грн до 3 551,40 грн. 
       Зважаючи на результат розгляду справи, в порядку ч.13 ч.141 ЦПК України з позивача ОСОБА_2 на користь відповідачки ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 724 грн., в частині задоволених вимог апеляційної скарги. 
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

       Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 червня 2023 року в частині задоволення позову про поділ спільно нажитого майна подружжя та визнання за ОСОБА_2 права власності на: консоль PS4 1 Tb Black, геймпад Sony PS4, вартістю 16 000 грн.; персональний комп`ютер Artline Gaming X65, вартістю 18 000 грн.; стіл письмовий кутовий, вартістю 12 500 грн.; ноутбук Aser, вартістю 16 000 грн.; пральну машину Ariston, вартістю 2 500 грн.; акустичну систему 5 в 1 вартістю 2 000 грн.; перфоратор Hyundai, вартістю 3 500 грн.; набір викруток, вартістю 1 000 грн.; паяльник, вартістю 1 000 грн.; акваріум з рибками, вартістю 3 000 грн., зубну електрощітку Braun, вартістю 800 грн., загальною вартістю 76 300 грн., та в частині визнання за  ОСОБА_1 права власності на: меблі кухонні (кухонний куточок, навісні шафи у кількості 3 шт.), вартістю 10 500 грн.; 2 тумби приліжкові Gaming X65, вартістю 3 500 грн.; шафу для книг, вартістю 3 800 грн.; ліжко двоспальне, вартістю 7 000 грн.; мікрохвильова піч, вартістю 3 500 грн.; комод зі спальні, вартістю 2 000 грн.; унітаз, вартістю 2 500 грн.; холодильник Lg, вартістю     18 000 грн.; шафу з коридору, вартістю 4 500 грн.; телевізор Lg, вартістю 10 000 грн.; кота та собаку, вартістю 2 000 грн.; термінал Xiaomi Redmi Note 9 Pro 6/128GB Interstellar Grey, вартістю 9 000 грн., загальною вартістю 76 300 грн., скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні цієї частини позову. 

       Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 червня 2023 року в частині стягнення з  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судового збору у розмірі 2 321,71 грн. змінити, зменшивши судовий збір, що підлягає до стягнення, до 2 229,71 грн. 

       Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 червня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору у розмірі 4 367,40 грн. змінити, зменшивши судовий збір, що підлягає до стягнення, до 3 551,40 грн.

       В іншій частині рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 червня 2023 року залишити без змін. 
       
       Стягнути з  ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 2 724 грн.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                                Е.Л.Демченко 

               Судді:                                                        Т.Р.Куценко 

                                                                               М.О.Макаров