ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/18401/22	Головуючий у 1-й інстанції Марциновська І.В. 	
Провадження № 22-ц/817/561/23 	Доповідач - Бершадська Г.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2023 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Бершадська Г.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Костів О. З., 
з участю секретаря - Панькевич Т.І. 

розглянув в порядку письмового провадження без виклику сторін в м. Тернополі цивільну справу №607/18401/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.03.2023 року та на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.04.2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення відсотків за користування коштами,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року позивачі звернулись в суд із вищезазначеною позовною заявою до відповідача про стягнення відсотків за користування коштами.
Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.06.2022 року, яке набрало законної сили 12.07.2022 року, з відповідача на користь позивачів, стягнуто грошову компенсацію вартості 5/9 часток квартири у розмірі 605 390 грн., проте станом на 16.12.2022 року дане грошове зобов`язання невиконане, а відтак боржник повинен сплатити їм, в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України, 3 % річних від простроченої суми за період з 12.07.2022 року по 16.12.2022 року, що становить 7 861,78 грн.
Крім цього, позивачі вважали, що відповідно до ст. 1048 ЦК України відповідач також повинен їм сплатити проценти (25% облікової ставки НБУ) за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання (користування коштами) за вищезгаданий період в сумі 65 514,81 грн.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.03.2023 року в задоволенні позову відмовлено. Судовий збір (992,4 грн.) покладено на позивачів та призначено судове засідання для вирішення питання про розподіл понесених сторонами витрат на професійну правничу допомогу.
У березні 2023 року представник відповідача - адвокат Сампара Н.М. подала докази на підтвердження витрат на правничу допомогу із зазначенням їхнього розміру, який становив 20 000 грн.
У квітні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гриців О.Я. подала заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій вказала, що витрати ОСОБА_1 на правову допомогу у даній справі становили 13 000 грн., про що подала докази їх понесення.
Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 13.04.2023 року стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у рівних частинах судові витрати на професійну правову допомогу у сумі 9 500 грн.
Судові витрати у виді витрат на професійну правову допомогу у сумі 8 000 грн. покладено на позивачку ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 27.03.2023 року представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Гриців О.Я. просить його скасувати, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим.
Заперечує проти висновку суду про те, що оскільки виконавче провадження НОМЕР_5 відкрите лише на підставі заяви ОСОБА_1 , це ставить під сумнів прагнення інших позивачів якнайшвидше реареалізувати. Звертає увагу на те, що позивачі є солідарними стягувачами, оскільки частка суми боргу судовим рішенням не визначена, а отже мають право вимагати виконання судового рішення частково або в повному обсязі від боржника як разом, так і окремо. З огляду на те що інші позивачі є синами її довірительки, виконання рішення суду саме в такій послідовності не суперечитиме ані закону, ані інтересам всіх стягувачів.
Не погоджується із висновками суду першої інстанції про важке матеріальне становище відповідача, з мотивів що розмір грошового зобов`язання є надмірним тягарем для відповідача, так як він звертався із заявою про відстрочення виконання судового рішення. Вказує на те, що відсутність коштів не дає право боржнику не виконувати рішення суду та відповідачем не доведено жодними доказами, що його матеріальне становище є важким.
Вважає безпідставним зменшення загального розміру 3% річних (7861, 78 грн.) з підстав - надмірного тягаря для позивача виплати розміру грошової компенсації вартості 5/9 часток нерухомого майна, неможливості реалізації нерухомого майна, з одночасною вказівкою на те, що позивачами не вживалось дій в рамках виконавчого провадження для ефективного виконання судового рішення, а також того, що позивач не ухилявся від виконання судового рішення, оскільки 26, 27 грудня та 16 лютого 2022 року, на виконання даного рішення ним було перераховано грошових коштів на загальну суму 150 000 грн. Крім того, вказує на безпідставність посилання суду першої інстанції висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі 902/417/18, оскільки обставини справи є відмінними, так як Велика Палата виходила з критеріїв розумності, справедливості та пропорційності з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, з огляду на встановлення ставки річних на рівні 40% та 96%. Розмір 3% (7861,78 грн.) є значно меншим ніж сума коштів боргу відповідача (605 390 грн.).
Крім цього, посилається на безпідставність висновку суду першої інстанції про те, що положення ст. 1048 ЦК України не підлягають застосуванню у спірних відносинах, оскільки вважає відносини подібними та стверджує про необхідність застосування, у даному випадку, аналогії закону, а відповідно слід нарахувати проценти в розмірі передбаченому п.1 ч.1 ст. 1048 ЦК, тобто на рівні облікової ставки НБУ.
В апеляційній скарзі на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 13.04.2023 року представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Гриців О.Я. просить його скасувати, оскільки вважає незаконним та необґрунтованим і стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 13 000 грн. на професійну правничу допомогу, відмовити у задоволенні заяви представника відповідача про стягнення з позивачів на користь відповідача понесених ним витрат на правову допомогу.
Вважає помилковим обґрунтування суду першої інстанції щодо обчислення строків на подання доказів про підтвердження розміру судових витрат, в яких суд посилався на те, що копія судового рішення, у даній справі, була доставлена адвокату Гриців О.Я. в особистий електронний кабінет у підсистемі "Електронний суд" 27.03.2023 року, що підтверджується довідкою, з огляду на те, що повний текст судового рішення був складеним 31.03.2023 року, а в ЄДРСР зазначено про надсилання судом у реєстр - 01.04.2023 року, тобто посилається на те, що таке рішення 27.03.2023 року надісланим бути не могло, так як його ще не існувало.
Звертає увагу на те, що відзив на позов не містив попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які відповідач поніс чи мав понести, всупереч п.8 ч.3 ст. 178 ЦПК України, а тому вважає, що відповідачу слід відмовити у стягненні з позивачів судових витрат.
Зазначає, що 08.04.2023 року позивачу ОСОБА_2 була вручена заява представника відповідача ОСОБА_4 , згідно якої набито додано акт виконаних робіт (опис робіт адвоката) та договір про надання правової допомоги, проте вказані додатки були відсутні. Належними доказами відправлення позивачу ОСОБА_2 заяви з переліченими додатками, мав би бути опис вкладення в поштовий конверт з підписом працівника пошти. 
Вважає, що з урахуванням наведеного, а також відсутності документального підтвердження надання правової допомоги, не було забезпечено можливості стороні позивача належним чином підготуватись до спростування понесених витрат на правничу допомогу та заявити клопотання про їх зменшення.
Також не погоджується із визначеним судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні суми витрат на правничу допомогу, що понесли позивачі у розмірі 5 000 грн., оскільки загальна сума адвокатом була зазначена - 10 000 грн, а розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом та суд не вправі втручатись в ці правовідносини.
Від представника відповідача - адвоката Сампари Н.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу на рішення суду, в якій просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Звертає увагу на те, що між позивачами та відповідачами відсутні договірні відносини (позика), а тому відповідно відсутня база для нарахування відсотків в порядку ст. 1048 ЦК України. Вказує на правильність висновку суду першої інстанції про незаконність позовної вимоги про стягнення 65 514,81 грн та безпідставність застосування положень ст. 1048 ЦК України до спірних правовідносин. Вважає правильними висновки суду про важке матеріальне становище з мотивів зазначених у ньому. Вказує, що встановлені судом обставини підтверджують неможливість відповідачем реалізувати належне йому нерухоме майно.
Крім цього, звертає увагу на безпідставність посилань апелянта на те, що представником було подано орієнтовний розрахунок понесених витрат на правничу допомогу у запереченні на відзив, оскільки відповідно до ч.3 ст. 180 ЦПК України до заперечення застосовуються правила встановлені частинами 3-5 ст. 178 кодексу, а в ч.3 ст. 178 ЦПК України зазначено, що відзив повинен містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат. Вказує на те, що заявлений в апеляційній скарзі розмір понесених витрат представником позивачки - 20 000 грн. є невиправдано завищеним, оскільки розгляд справи, в суді апеляційної інстанції призначено у спрощеному провадженні без повідомлення учасників справи.
Від представника позивачки - адвоката Гриців О.Я. надійшла відповідь на відзив, в якій вона просить відмовити представнику відповідача у прийнятті відзиву на апеляційну скаргу, оскільки надісланий електронний документ, адвокатом Сампарою Н.М., не підписаний особистим цифровим підписом, тобто вважає, що в даному випадку не можливо ідентифікувати автора документа, а також стверджувати те, що відповідний документ є оригіналом. 
Розгляд справи колегія суддів проводить в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду та додаткового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
За ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції, а також додаткове рішення суду в повній мірі вказаним вимогам не відповідають.
У рішенні суду встановлено наступні обставини справи.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.06.2022 року у справі № 607/29887/19 ухвалено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 5/9 часток квартири, загальною площею 64,3 кв. м та житловою площею 39,1 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 605390 грн, а також припинено право власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на 5/9 часток указаної квартири. Рішення суду набрало законної сили 12.07.2022 року.
07.12.2022 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_6 з примусового виконання вказаного вище рішення суду, де боржником є ОСОБА_4 , а стягувачем ОСОБА_1 .
На виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.06.2022 ОСОБА_4 перерахував до органу державної виконавчої служби кошти на загальну суму 150000 грн, що підтверджується платіжними квитанціями від 26.12.2022 року, 27.12.2022 року та 16.02.2023 року.
Згідно ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.02.2023 року у справі № 607/29887/19 відповідач звертався до суду з заявою про розстрочення виконання судового рішення у даній цивільній справі, в задоволенні якої було відмовлено.
Згідно вищевказаної ухвали суду, 07.12.2022 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) винесено постанову про арешт коштів боржника ОСОБА_4 , а саме накладено арешт на всі грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів. Також 07.12.2022 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника.
Рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 04.01.2023 року ОСОБА_4 відмовлено у державній реєстрації права власності на приватну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що положення ст. 1048 ЦК України не підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, оскільки не встановив наявності між сторонами договірних відносин, так як зобов`язання відповідача зі сплати коштів на користь позивачів виникло на підставі судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що між сторонами наявні саме деліктні правовідносини, а не договірні правовідносини, які виникають, між сторонами на підставі укладення договору, тобто на підставі домовленості сторін, яка характеризується їх вільним волевиявленням шляхом узгодження умов подальшої співпраці таких сторін.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо безпідставності позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачів, за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, коштів у сумі 65514,81 грн (605390 грн х 25 % (облікова ставка Національного банку України) / 100 % / 365 днів х 158 днів = 65514,81 грн), які розраховані відповідно до ст. 1048 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги вищезазначених висновків суду першої інстанції не спростовують.
Тернопільський міськрайонний суд погодився з доводами позивачів про те, що наявність судового рішення про стягнення коштів не позбавляє позивачів права на стягнення з відповідача 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.
З даним висновком суду погоджується і колегія суддів.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Так, ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, відтак вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі № 320/5115/17 вказано на те, що відповідно до положень ст. 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі.
Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що розмір 3 % річних, які відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивачів за період з 12.07.2022 року до 16.12.2022 року, становить 7861,78 грн (605390 грн х 3% / 100 % / 365 днів х 158 днів = 7861,78 грн).
Водночас відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий суд прийшов до висновку про можливість зменшення загального розміру відсотків річних як відповідальності відповідача за час прострочення грошового зобов`язання на суму, що становить 7861,78 грн.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується з огляду на наступне.
Так свій вищезгаданий висновок місцевий суд мотивував тим, що: 
- саме позивачі у даній справі були ініціаторами звернення до суду з позовом щодо стягнення грошової компенсації з ОСОБА_4 та припинення права власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на 5/9 часток квартири;
- відповідач звертався до суду з заявою про розстрочення виконання судового рішення у даній цивільній справі та сам факт такого звернення відповідача з такою заявою свідчить про його важке матеріальне становище і бажання виконати рішення суду;
- відповідач позбавлений можливості здійснити реалізацію належного йому майна з метою виконання судового рішення, оскільки, як було встановлено ухвалою суду від 15.02. 2023 року накладено арешт на всі грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів та винесено постанову про арешт майна боржника;
- позивачі не позбавлені можливості в межах виконавчого провадження, будучи стягувачами, вживати заходів з метою належного та ефективного виконання рішення суду шляхом реалізації нерухомого майна боржника, однак докази, які б підтверджувати факт вчинення позивачами таких дій, суду не надані.
- ставив під сумнів прагнення позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 якнайшвидше здійснити реалізацію своїх майнових прав, оскільки виконавче провадження № НОМЕР_6 відкрите лише на підставі заяви ОСОБА_1 
- на виконання рішення суду від 03.06.2022 року відповідачем перераховано до органу державної виконавчої служби кошти на загальну суму 150 000 грн. згідно платіжних квитанцій від 26.12.2022 року, 27.12.2022 року та 16.02.2023 року, що свідчать про не ухилення ОСОБА_4 від виконання рішення суду, оскільки вживає заходи з метою його виконання у межах свого фінансового стану;
відповідач ОСОБА_4 також позбавлений можливості реалізувати своє право на виконання рішення суду від 03.06.2022 року в частині припинення права власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на 5/9 часток квартири, загальною площею 64,3 кв. м та житловою площею 39,1 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 04.01.2023 року.
Колегія суддів приходить до переконання, що вищезазначені, судом першої інстанції, обставини, в силу ч.1 ст. 625 ЦК України, згідно якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, не можуть слугувати підставою для зменшення загального розміру відсотків річних як відповідальності відповідача за час прострочення грошового зобов`язання на суму, що становить 7861,78 грн.
Також суд першої інстанції свій висновок кореспондував із правовим висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18, згідно якого виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.
Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про нерелевантність застосування даної судової практики, з огляду на те, що обставини у справі № 902/417/18 є відмінними від обставин у даній справі, зокрема мав місце договір поставки товару, а, як було встановлено судами попередніх інстанцій, у пункті 5.5 договору сторони дійшли згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі сорока відсотків річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем, та дев`яносто шести відсотків річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів. Судами попередніх інстанцій було з`ясовано, що з поставленої вартості товару на загальну суму 205 538 грн 92 коп. до подачі позовної заяви до суду відповідач за поставлений товар сплатив 107 157 грн. Щодо суми заборгованості за договором поставки, яка станом на момент звернення з позовом (20 липня 2018 року) складала 98 381 грн 92 коп., сплаченої відповідачем у повному обсязі після відкриття провадження у справі, позивач нарахував 40 306,19 грн пені, 30 830,83 грн штрафу, 110 887,30 грн відсотків річних, що разом складає 182 024,32 грн, перевищуючи майже в два рази суму прострочення. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, Велика Палата Верховного Суду вважала справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, обмежити розмір санкцій сумами штрафу і пені, які вже присуджені до стягнення судами попередніх інстанцій, та відмовити у їх стягненні з цих підстав.
З огляду на розмір грошового зобов`язання (605 390 грн.) та розмір 3% річних (7861, 78 грн.), який становить фактично 1,39% від суми боргу, колегія суддів приходить до переконання про відсутність підстав вважати його непомірним, неспівмірним, несправедливим чи непропорційним.
Відтак апеляційний суд приходить до переконання, що позовні вимоги, в частині стягнення на користь позивачів 3% річних, в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України, розмір яких за період з 12.07.2022 року до 16.12.2022 року, становить 7861,78 грн (605390 грн х 3% / 100 % / 365 днів х 158 днів = 7861,78 грн), підлягають до задоволення, відповідно рішення суду першої інстанції, в цій частині, підлягає скасуванню.
Доводи представника апелянта про те, що відзив на апеляційну скаргу, надісланий електронним документом, адвокатом Сампарою Н.М., не підписаний особистим цифровим підписом, не знайшли свого підтвердження та спростовуються протоколом створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису. 
Щодо додаткового рішення Тернопільського міськрайонного суду від 13.04.2023 року.
Відповідно доч.1,2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ст. 141 ЦПК України. Зокрема, частиною другою вказаної статті встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).
Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Судом було встановлено наступне.
У поданому запереченні на відповідь на відзив відповідач ОСОБА_4 вказав, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач очікує понести у зв`язку з розглядом позову, становить 20000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
У судовому засіданні 27.03.2023 року до виходу суду до нарадчої кімнати (оскільки розгляд справи відбувався за правилами спрощеного провадження, яке не передбачає проведення судових дебатів) представник відповідача адвокат Сампара Н.М. заявила клопотання про подання доказів на підтвердження понесених відповідачем ОСОБА_4 витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Так, рішення суду ухвалене 27.03.2023 року.
29.03.2023 року на офіційну електронну адресу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області надійшло клопотання представника відповідача адвоката Сампари Н.М. про долучення доказів на підтвердження розміру витрат, понесених відповідачем, додатками до якого є: договір про надання правничої допомоги № б/н від 02.02.2023 року, акт виконаних робіт (опис робіт адвоката в межах справи № 607/18401/22) від 27.03.2023 року.
Так, 02.02.2023 року між ОСОБА_4 та адвокатським об`єднанням «Захист Права», в особі керуючого партнера Сампари Н.М., укладений договір про надання правової допомоги, відповідно до умов якого адвокатське об`єднання зобов`язується здійснити захист, представництво інтересів клієнта в Тернопільському міськрайонному суді Тернопільської області у справі № 607/18401/22.
Згідно з п. 4.1. цього договору сторони дійшли згоди, що розмір гонорару за надання правової допомоги клієнту становить 20000 грн.
Пунктом 4.3 цього договору сторони визначили, що клієнт зобов`язаний протягом 60 днів з дати винесення рішення Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області у даній справі оплатити гонорар в розмірі, визначеному сторонами у п. 4.1. цього договору.
Згідно змісту акту виконаних робіт (опис робіт адвоката в межах справи № 607/18401/22) від 27.03.2023 року відповідно до договору про надання правової допомоги адвокат надав, а клієнт отримав правову допомогу в такому обсязі: детальне обговорення, аналіз проблеми, консультація клієнта 1500 грн; ознайомлення з матеріалами та документами 1500 грн; аналіз судової практики в даній категорії справ 1500 грн; вироблення правової позиції 1500 грн; написання відзиву на позовну заяву 4000 грн; написання клопотання про долучення доказів 1000 грн; написання заперечення на відповідь 2000 грн; участь у судових засіданнях 7000 грн.
Стороною позивача було заявлено про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, шляхом відмовлення у задоволенні стягнення таких витрат у повному обсязі.
Судом першої інстанції було слушно взято до уваги, що стороною відповідача подано дві заяви по суті справи, для подачі яких представнику відповідача необхідно було ознайомитись з матеріалами справи, здійснювати аналіз судової практики, виробляти правову позицію та проводити консультацію з клієнтом. 
Також судом було правильно враховано незначну складність справи та незначний обсяг доказів у справі, тому апеляційний суд погоджується із висновком, що достатнім та таким, що відповідатиме критеріям розумності, буде розмір витрат на суму 5000 грн.
Також слушно взято до уваги і те, що представник відповідача приймала участь у трьох судових засіданнях, які були нетривалі за часом, а тому висновок суду першої інстанції про об`єктивність розміру оплати послуг адвоката щодо участі у судовому засіданні з урахуванням добирання адвоката до зали судового засідання буде 1500 грн за кожне з судових засідань. 
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність зменшення розміру витрат ОСОБА_4 на професійну правничу допомогу, надану адвокатом Сампарою Н.М., з 20 000 грн до 9500 грн., оскільки саме такий розмір відповідатиме принципам співмірності, достовірності, пропорційності та обґрунтованості цих витрат.
Також судом було встановлено, що 27.03.2023 року до виходу суду до нарадчої кімнати (оскільки розгляд справи відбувався за правилами спрощеного провадження, яке не передбачає проведення судових дебатів) представник позивачів адвокат Світлик О.М. зробив усну заяву про подання доказів на підтвердження понесених позивачами витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
03.04.2023 року року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Гриців О.Я., через систему «Електронний суд» подала до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області заяву про ухвалення додаткового рішення, додатками до якої є: договір про надання правової допомоги від 16.11.2022 року, додаткова угода № 3 до договору № 65/2022 про надання правничої (правової) допомоги від 16.11.2022 року, акти виконаних робіт від 03.04.2023 року, а також розписки від 16.11.2022 року, 27.02.2023 року та 24.03.2023 року.
16.11.2022 року між ОСОБА_1 та адвокатом Гриців О.Я. укладений договір про надання правничої допомоги, відповідно до умов якого адвокат Гриців О.Я. зобов`язалась надати позивачу правничу допомогу та представляти права і законні інтереси клієнта, зокрема під час звернення до суду з даним позовом про стягнення відсотків за користування коштами.
Пунктом 3.1. цього договору сторони визначили, що клієнт сплачує адвокату в день підписання договору гонорар в сумі 10000 грн.
16.11.2022 року ОСОБА_1 сплатила адвокату Гриців О.Я. гонорар в розмірі 10000 грн, що підтверджується розпискою від 16.11.2022 року.
03.04.2023 року між ОСОБА_1 та адвокатом Гриців О.Я. підписано акт виконаних робіт (додаток до договору про надання правової допомоги від 16.11.2022 року), відповідно до якого клієнт отримав правову допомогу в такому обсязі: оформлення адвокатського запиту 1500 грн; підготовка позовної заяви 6000 грн; відповідь на відзив 2500 грн. Крім цього, 27.02.2023 року між ОСОБА_1 та адвокатом Світликом О.М. укладена додаткова угода № 3 до договору № 65/2022 про надання правової допомоги від 16.11.2022 року, відповідно до умов якої за участь в судовому засіданні суду першої інстанції клієнт сплачує адвокату гонорар в сумі 1500 грн за кожне судове засідання, у строк не пізніше, як за один день до дати такого засідання.
27.02.2023 року та 24.03.2023 року ОСОБА_1 сплатила адвокату Світлику О.М. гонорар в розмірі по 1500 грн, що підтверджується відповідними розписками.
03.04.2023 року між ОСОБА_1 та адвокатом Світликом О.М. підписано акт виконаних робіт (додаток до договору про надання правової допомоги № 65/2022 від 16.11.2022 року), відповідно до якого вартість виконаних робіт, які полягають в участі у двох судових засіданнях 01.03.2023 року та 27.03.2023 року складає по 1500 грн.
Доказів щодо розміру понесених позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не надано.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що з урахуванням заяви представника відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, стороною позивача було подано дві заяви по суті справи, враховуючи незначну складність справи та незначний обсяг доказів у справі, достатнім та розумним буде розмір витрат на суму - 5000 грн. Також слушно взято до уваги і те, що розмір понесених витрат адвокатом Світликом О.М. підтверджується у двох судових засіданнях, тому об`єктивним розміром витрат в цій частині буде 3000 грн. (по 1500 грн за одне судове засідання).
Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду про необхідність зменшення розміру витрат позивача ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, надану адвокатами Гриців О.Я. та Світликом О.М., з 13 000 грн. до 8000 грн., оскільки саме такий розмір відповідатиме принципам співмірності, достовірності, пропорційності та обґрунтованості цих витрат.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для збільшення розміру витрат понесених на правничу допомогу стороною позивача.
Крім цього, колегія суддів вважає безпідставними доводи, що стосуються поновлення строку на подання доказів про понесення витрат на правничу допомогу, оскільки строк подачі, як було правильно констатовано судом, не було порушено.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Однак з огляду на те, що апеляційним розглядом позовні вимоги задоволено частково, суми судових витрат підлягають перерозподілу з покладенням їх на сторони в межах пропорційно задоволених позовних вимог.
Як наслідок додаткове рішення суду підлягає скасуванню.
Як вбачається з матеріалів справи ціна позову становить 73 376, 59 грн.
Позов задоволено на 7 861, 78 грн., тобто на 11%.
Відтак з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 слід стягнути 880 грн. понесених нею витрат на правничу допомогу, а решту зазначених витрат у сумі 7 120 грн. покласти на ОСОБА_1 .
Відповідно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 слід стягнути в рівних частинах понесені ним витрати на правничу допомогу у розмірі 8 455 грн., а решту зазначених витрат у сумі 1045 грн. покласти на ОСОБА_4 .
Відповідно перерозподілу підлягає і судовий збір, а саме - 109, 16 грн. судового збору слід стягнути з ОСОБА_4 , а 883, 24 грн. судового збору слід покласти на позивачів у рівних частках.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 389, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.03.2023 року в частині відмови у стягненні 3% річних та стягнутого судового збору скасувати і ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_3 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 ) 7 861,78 грн. та 109,16 грн. судового збору. 
В решті судове рішення залишити без змін.
Додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.04.2023 року скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 стягнути 880 грн. понесених нею витрат на правничу допомогу. Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частинах на користь ОСОБА_4 понесені ним витрати на правничу допомогу у розмірі 8 455 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає як постановлена у малозначній справі.

Головуюча

Судді