Номер провадження: 22-ц/813/1854/23 
Справа № 509/2354/20
Головуючий у першій інстанції Кочко В.К.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2023 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,
за участю секретаря – Триколіч І.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за відсутності учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 серпня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про скасування реєстрації права власності та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовної заяви.
У травні 2020 року позивачка подала до суду позовну заяву про скасування реєстрації права власності відповідача ОСОБА_1 на жилий будинок з господарськими спорудами та будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та визнання за нею права власності на 1/2 частину вказаного будинку.
На обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначила, що на початку травня 2020р. у Йоспівської сільської Ради вона випадково дізналася про те, що її колишній чоловік з яким укладений 26.09.1980 року шлюб був розірваний 02.04.2015р., оформив на себе право власності на весь вищевказаний будинок, який є їх спільною сумісною власністю оскільки він був придбаний ними в період шлюбу. Цей будинок був наданий родині ОСОБА_3 як переселенський, а право власності вони на нього набули, оскільки викупили його у 1990-1992 роках минулого століття у «Одеській овочевої опитної станції» (надалі «ОООС»). Після безпідставної реєстрації права власності на будинок відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду і рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 31.01.2020р. по цивільній справі №509/4379/19 позивачка була визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, а також вона була зобов`язана усунути перешкоди у користуванні житловим будинком з господарськими спорудами та будівлями, який належить ОСОБА_1 ..
За таких обставин позивачка вважає, що реєстрація права власності за відповідачем порушує її майнові та житлові права, ці права підлягають судовому захисту, а тому вона була змушена звернутися до суду з вказаним позовом. 
З огляду на вказане позивачка просила суд скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_1 на спірний будинок; визнати за нею право власності на 1/2 частину цього будинку; стягнути з відповідача на її користь судовий збір в сумі 2681,60 гривен та витрати, які були нею понесені з оплати правничої допомоги в сумі 12500 гривен та витрати пов`язані із залученням свідків та спеціалістів без вказівки їх розміру.

Позиція відповідача у суді першої інстанції.
Відповідач ОСОБА_1 подав до суду відзив у якому позовні вимоги не визнав з тих підстав, що записи у погосподарських книгах не узгоджуються з відомостями про прописку позивача ОСОБА_2 з іншими документами в тому числі і з даними її паспорту, прописка ОСОБА_2 не могла відбутися раніше ніж будинок був введений у експлуатацію, позивачкою не надано допустимих, належних, достовірних та достатніх доказів про те що у неї виникло право власності на будинок оскільки суду не надано нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу жилого будинку укладеного між «ОООС» та подружжям ОСОБА_3 , записи у погосподарських книгах щодо розміру та площі приміщень будинку не співпадають з даними технічного паспорту на будинок. За таких обставин та за відсутністю правових підстав відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити. Одночасно відповідач просив суд вирішити питання щодо судових витрат у вигляді витрат пов`язаних зі сплатою отриманої ним правничої допомоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 серпня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено. Право власності ОСОБА_1 на будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 яке 05.08.2019 року було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності скасовано. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнено з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 2681,60 гривен та витрати, пов`язані з наданням їй правничої допомоги в сумі 12500 гривень.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблені помилкові висновки про задоволення позовної заяви.

Сповіщення сторін та заяви у справі.
Про судове засідання, призначене на 21 червня 2023 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи, у судове засідання не з`явились.
19 червня 2023 року від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.
Повний текст судового рішення виготовлено 03 липня 2023 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За приписами ст.4 ЦПК України та ст.15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, оспорюваних або не визнаних прав та інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України та ст.16 ЦК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором і такими способами зокрема є: визнання права; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; зміна або припинення правовідношення.
За змістом ст.ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін тобто кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК, а суд розглядає цивільні справи виключно в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Згідно ст.ст.76-81,83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень шляхом подання безпосередньо до суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що 26 вересня 1980 року позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 уклали шлюб, який заочним рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02.04.2015р. по цивільній справі №509/665/15-№509/4379/19 був розірваний. 
Отже, суд першої інстанції вмотивовано вважав, що саме з цієї дати між позивачем та відповідачем були припиненні будь-які відношення притаманні подружжю.
Відповідно до записів у трудової книжки, позивачка з 1980р. працювала у «ОООС». За даними погосподарської книги Йосипівської сільради за 1986-1990 роки у цієї ж «Одеській овочевої опитної станції» працював водієм і відповідач ОСОБА_1 .
Згідно із відомостей, які містяться у погосподарської книги Йосипівської сільради за 1986-1990 роки та довідки Йосипівської сільської Ради №199 від 13.05.2020р будинок АДРЕСА_1 числився як переселенський.
За даними довідки Йосипівської сільської Ради №199 від 13.05.2020р. та відомостей, які зафіксовані у погосподарських книгах сільської Ради за 1986 - 2021 роки у спірному будинку АДРЕСА_1 були прописані та проживали позивачка, відповідач та їх сини - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , тобто родина подружжя ОСОБА_3 .
Допитані у судових засіданнях свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтвердили, що дійсно з середини 80-х років минулого століття родина ОСОБА_3 проживала та проживає саме у будинку АДРЕСА_1 .
На сторінці 11 паспорту відповідача, є відмітка, що він був прописаний по АДРЕСА_2 , а потім його місце мешкання було перереєстроване у будинку АДРЕСА_1 .
З огляду на вказане суд першої інстанції дійшов правильно висновку, що при реєстрації місця мешкання позивачки у будинку АДРЕСА_2 працівником паспортного столу була допущена помилка, а тому суд цю обставин не взяв до уваги, оскільки беззаперечно встановлено, що родині ОСОБА_3 надавався для життя і вони мешкали у спірному будинку під АДРЕСА_1 .
Допитана у судовому засіданні 31.05.2021р. в якості свідка ОСОБА_9 показала, що у теперішній час вона працює старостою с.Йосипівка, яке після проведення адміністративної реформи відноситься до Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області, а до цього з 2010р. по 2020 рік працювала Головою Йосипівської сільської Ради Овідіопольського району Одеської області. Сім`ю ОСОБА_3 знає як мешканців с. Йосипівка з 80-х років минулого століття. Вони мешкали у будинку АДРЕСА_1 , який був їм наданий, як переселенський для життя у середині 80-х років державним підприємством «ОООС». Кожна сільрада у обов`язковому порядку вела погосподарські книги, у які працівники сільради щорічно вносили записи стосовно осіб, які мешкають у кожному будинку села та інші відомості. Будинок, у якому мешкала родина, відносився до категорії «переселенських» і був власністю «ОООС». Згідно із діючого у той час законодавства державні підприємства, до яких відносився «ОООС», мали право продавати своїм працівникам ці будинки. Так як у погосподарських книгах за 1991-1995р. появився запис, що будинок АДРЕСА_1 став власністю ОСОБА_3 , то це означає, що подружжя ОСОБА_3 уклали з «ОООС» договір купівлі-продажу будинку та сплатили за нього державному підприємству гроші. При видачі мешканцям села паспортів громадян України особа, яка вела паспортних облік могла допустити у паспорті помилку при написанні номеру будинку і замість АДРЕСА_1 написати №7.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона з 1988р. по 2006р. працювала начальником військово-облікового столу Йосипівської сільради і знає родину ОСОБА_3 майже з народження. У середині 80-х років «ОООС» надав для життя сім`ї Гада «переселенський» будинок під АДРЕСА_1 , який у подальшому був проданий цієї родині. Записи у погосподарських книгах про їх мешкання у будинку АДРЕСА_1 відповідають дійсності. Ніяких інших будинків подружжя ОСОБА_3 у селі більше не придбавали.
Допитана у судовому засіданні 05.11.2020р. свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона у 80-роках працювала головним бухгалтером «ОООС», яке початку 90-х років було реформовано у КСП «Йосипівске». Це підприємство надавало для життя своїм працівникам «переселенські» будинку, на які з часом укладалися договори купівлі-продажу, і тільки після внесення до каси підприємства коштів ці «переселенські» будинки передавались у власність їх мешканцям. Гроші вносилися до каси або відразу або частками, а сільрада після цього відповідним чином реєструвала перехід права власності будинку до покупців.
Допитана у судовому засіданні 31.05.2021р. свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона з 1981 року по 1990 роки працювала головою Йосипівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області і знає родину ОСОБА_3 з дня народження. Сім`я ОСОБА_3 мешкали у «переселенському» будинку АДРЕСА_1 , який був їм наданий «ОООС» для життя. Ведення сільською Радою погосподарських книг у той час був обов`язковим. У цих книгах записувалися особи, які мешкали у кожному будинку села, а також інші необхідні дані. Записи у погосподарських книгах, які стосуються родини ОСОБА_3 відповідають дійсності. За договорами купівлі-продажу укладеного між «ОООС» та його працівниками, ці переселенські будинки передавалися у власність покупців - мешканців цих будинків про що у погосподарських книгах здійснювалася певна відмітка.
У судовому засіданні 31.05.2021р. відповідач ОСОБА_1 заявив, що дійсно йому був виданий переселенський білет, який він представить суду для огляду у наступному судовому засіданні.
У судовому засіданні 09.08.2021р. відповідач ОСОБА_1 пояснив, що переселенський білет він знайти не зміг, а тому не може його представити суду для огляду.
На питання представника позивачки відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні 09.08.2021р. пояснив, що дійсно йому був виданий «переселенський» білет, у цей білет було внесено ім`я його дружини ОСОБА_2 , і на підставі цього білету його родині був наданий «переселенський» будинок у якому він живе у теперішній час. За цей «переселенський» будинок вони сплатили гроші державному підприємству у якому він працював.
Згідно із записів у погосподарській книзі за 1986-1990 року будинок АДРЕСА_1 , у якому мешкала родина ОСОБА_3 значиться як « ОСОБА_10 », а у погосподарській книзі за 1991-1995 роки він вже значиться як «собственный» з 1992 года, тобто власний. У всіх подальших записах здійснених у погосподарських книгах Йосипівської сільської Ради за 1996-2000рр.; 2001-2005рр.; 2006-2010рр; 2011-2015рр. та 2016-2021 роки - спірний будинок під АДРЕСА_1 значиться як власність подружжя ОСОБА_3 .
Отже, позивачка, свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та сам відповідач ОСОБА_1 підтвердили, що спірний будинок відносився до категорії переселенських і був проданий державним підприємством подружжю ОСОБА_3 після чого вони набули на нього право власності.
Аналізуючи вищевикладене та наявні докази у сукупності разом із поясненнями відповідача, суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку, що дійсно у середині 80-х років минулого століття родині ОСОБА_3 , як працівникам державного підприємства «ОООС» був наданий для життя будинок, який відносився до категорії «переселенських» будинків, цей будинок був їм проданий, а право власності на нього перейшло від державного підприємства до покупців.
Оскільки у погосподарській книзі за 1991-1995р. є запис, що спірний будинок став власністю у 1992 році, то суд вважає, що саме у цей рік відбулася купівля подружжям ОСОБА_3 спірного «переселенського» будинку і саме у цей рік вони набули право власності на нього.
Відповідно до діючого на 1992 рік законодавства, а саме ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майно, яке було придбане подружжям під час шлюбу є їх спільною сумісною власністю і кожен з них має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що будинок під АДРЕСА_1 з 1992 року є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_3 оскільки він був придбаний у період шлюбу, а тому позовна вимога про визнання за позивачкою ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину цього будинку підлягає задоволенню.
З відомостей, які містяться у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №176339047 від 05.08.2019р. вбачається, що відповідач 05.08.2019р. оформив право власності на весь спірний будинок оформив на себе. Відомості про право власності ОСОБА_11 на спірний будинок, 05.08.2019р. були внесені державним реєстратором ДП «Центр обслуговування громадян» на підставі рішення виконавчого комітету Йосипівської сільської Ради №33 від 29.07.2019р. та технічного паспорту, виготовленого 10.07.2019р. ФОП ОСОБА_12 ..
Рішенням виконавчого комітету Йосипівської сільської Ради №33 від 29.07.2019р. «Про присвоєння (уточнення) адреси житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований на території Йосипівської сільської ради за адресою АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_1 » було підтверджено адресу спірного будинку АДРЕСА_1 і воно не містить даних про те, що цей орган приймав рішення про визнання права власності на цей будинок за відповідачем ОСОБА_1 . Технічний паспорт, виготовлений 10.07.2019р. ФОП ОСОБА_12 також не містить відомостей відносно підстав набуття відповідачем права власності на спірний будинок.
З огляду на вказане, суд першої інстанції правильно погодився з позицією позивачки, що ці документи не являються підставою для реєстрації державним реєстратором права власності відповідача на весь спірний будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 січня 2020 року по цивільній справі №509/4379/19 позивачка була визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, а також була зобов`язана усунути перешкоди у користуванні житловим будинком з господарськими спорудами та будівлями, який належить ОСОБА_1 .
Враховуючи прийняте рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що дійсно безпідставною реєстрацією прав власності відповідача на весь будинок були порушені майнові та житлові права позивачки і ці права потребують судового захисту. За таких обставин позовна заява ОСОБА_2 у цієї частині також підлягає задоволенню.
При розгляді справи сторони заявили вимоги про вирішення питання щодо розподілу судових витрат.
Згідно ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу ; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Відповідно до ст.141 ЦПК України суд має здійснити розподіл судових витрат, а саме: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, а у разі у відмові позову на позивача. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_2 повністю, то судовий збір та витрати пов`язані із розглядом справи повинні бути стягнуті з відповідача.
Позивачка просила суд, у разі задоволення її позовних вимог стягнути з відповідача на її користь судовий збір в сумі 2681,60 гривен, а також витрати, які були нею понесені з оплати правничої допомоги в сумі 12500 гривен та витрати пов`язані із залученням свідків та спеціалістів без вказівки їх розміру.
З договору про надання правової допомоги, розрахунку суми гонорару, вбачається що сторони визначили розмір гонорару у твердій грошовій сумі, яка не залежить від кількості, складності та часу витраченого адвокатом на складання процесуальних документів та кількості судових засідань на яких він був присутнім. Суд вважає, що витрати на оплату правової допомоги наданої адвокатом у розмірі 12500 гривень, сплата яких підтверджена наданими квитанціями, є співмірними із складністю справи, виконаних адвокатом робіт; обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; ціною позову і, особливо, із значенням справи для позивача, а тому ця вимога підлягає задоволенню.
Так як позивачка не надала суду доказів понесених нею витрат пов`язаних із залученням свідків та спеціалістів, то питання розподілу цих витрат судом не розглядалось.
Отже, відповідно до ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивачки 2681,60 гривен судового збору та 12500 гривень сплаченого нею гонорару за надання їй правової допомоги оплата яких підтверджена квитанціями що є у матеріалах справи.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.
Наведені в апеляційній скарзі доводи (фактично дублюють позицію відповідача у суді першої інстанції) були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 03 липня 2023 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        М.М. Драгомерецький

                                                               А.І. Дришлюк