УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
5 вересня 2023 року
м. Київ
справа № 128/1182/20
провадження № 51 - 4580 ск 23
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів:                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 
в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Вінницького районного суду від 14 квітня 2023 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду 
від 6 червня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019020100001049,
встановив:
За вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 14 квітня 2023 року
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
засуджено за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ч. 1 ст. 71, ст. 72 КК, до призначеного покарання частково приєднано невідбуте ОСОБА_5 покарання за вироком Вінницького районного суду Вінницької області 
від 13 листопада 2019 року та остаточно визначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
Вирішено питання про долю речових доказів та стягнення процесуальних витрат. 
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_5 у кінці листопада 2019 року 
в с. Агрономічне, шляхом віджиму металопластикового вікна проник всередину будинку АДРЕСА_1 , звідки повторно, таємно викрав майно, яке належало потерпілому ОСОБА_6 , спричинивши матеріальної шкоди на суму 2110 грн 00 коп, після чого залишив місце події, викраденим розпорядився на власний розсуд. 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 6 червня 2023 року вирок місцевого суду залишено без змін. 
Не погоджуючись із судовими рішеннями захисник ОСОБА_4 звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції змінити і призначити ОСОБА_5 покарання за ч. 3 ст. 185 КК із застосуванням положень ст. 69 КК. На обґрунтування цих вимог вказує на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій обставин, які, на його думку, є підставою для застосування приписів вказаної норми.
Колегія суддів, вивчивши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, дійшла висновку про таке. 
Висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо фактичних обставин кримінального правопорушення та правильність кваліфікації дій ОСОБА_5 
за ч. 3 ст. 185 КК у касаційній скарзі не оспорюються та не заперечуються.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має  бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення 

та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують. 
Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання у межах санкції 
ч. 3 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості цього злочину, який відноситься до категорії тяжких, обставини вчинення кримінального правопорушення та дані про особу засудженого, який раніше неодноразово судимий за корисливі злочини проти власності та вчинив новий аналогічний злочин у період іспитового строку за попереднім вироком.
Також місцевий суд встановив обставину, яка пом`якшує покарання - щире каяття засудженого та відсутність обставин, які його обтяжують, і зважив на інші ознаки, які характеризують засудженого з позитивної сторони.
Урахувавши всі ці обставини суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання у межах, близьких до мінімальних, передбачених санкцією ч. 3 ст. 185 КК і на підставі положень ч. 1 ст. 71 та ст. 72 КК 
до призначеного покарання частково приєднав невідбуте останнім покарання 
за вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 13 листопада 
2019 року та остаточно визначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
Призначене покарання захисник вважає надто суворим та стверджує, що до засудженого слід застосувати положення ст. 69 КК.
За правилами ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання 
й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину з урахуванням особи винного суд може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного 
в санкції статті. Тобто, призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі, а саме: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до ч. 1 та/або ч. 2 ст. 66 КК, 
та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено наявність у справі однієї пом`якшуючої покарання обставини - щире каяття.
При цьому апеляційний суд додатково зважив на враховані судом першої інстанції факти, які впливають на визначення міри покарання, та зазначив, що наявність 
у ОСОБА_5 2 групи інвалідності, доньки і відсутність претензій 
з боку потерпілого не є обставинами, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, враховуючи попередні судимості засудженого та його кримінальну направленість, і їх недостатньо для застосування положень ст. 69 КК.
З огляду на наведене колегія суддів не вбачає правових підстав стверджувати про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій закону України про кримінальну відповідальність при вирішенні питання про призначення покарання ОСОБА_5 .
Переконливих аргументів на спростування висновків цих судів у судових рішеннях про відсутність у справі обставин, які можуть бути правовою підставою для застосування ст. 69 КК у касаційній скарзі захисника не наведено.
Таким чином, зміст касаційної скарги та наведені в ній доводи не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає необхідним відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Враховуючи викладене, керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою
захисника ОСОБА_4 на вирок Вінницького районного суду від 14 квітня 2023 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 6 червня 2023 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                    ОСОБА_3