Справа № 308/660/21

П О С Т А Н О В А
іменем України

        10 липня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
судді-доповідачки Готри Т. Ю.,
суддів Куштана Б. П., Кондора Р. Ю., 
за участю секретарки судового засідання Терпай С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник – адвокат Ставичний Петро Ігорович, до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Закарпатській області в особі Територіального сервісного центру 2141, ОСОБА_2 про визнання права власності на рухоме майно за набувальною давністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник – адвокат Ставичний Петро Ігорович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 червня 2022 року, повний текст складено 13.06.2022, ухвалене суддею Бедьом В. І.,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник – адвокат Ставичний П.І., звернувся до суду з позовом до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Закарпатській області в особі Територіального сервісного центру 2141, ОСОБА_2 про визнання права власності на транспортний засіб за набувальною давністю.
Позов обґрунтовано тим, що в кінці жовтня 2012 року він придбав у особи на ім`я « ОСОБА_3 » за готівку (здійснивши при цьому часткову оплату) транспортний засіб типу легковий седан-В, червоного кольору, марки «Volkswagen», моделі «Passat 1.9 D”, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 . У подальшому через невеликий проміжок часу, зустрівшись із цією особою, він віддав решту коштів за даний автомобіль. При цьому « ОСОБА_3 » під час їх зустрічей запевняв його, що жодних проблем із даним автомобілем немає та не виникатиме у майбутньому. Придбання вказаного автомобіля не супроводжувалося нотаріальним посвідченням, натомість на підтвердження придбання, особа, що продавала дане авто, надала йому свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, де в графі «Особливі відмітки» було вказано, що він має право керувати цим транспортним засобом.
Зазначав, що з жовтня 2012 року і дотепер він володіє цим автомобілем та протягом зазначеного періоду даний транспортний засіб неодноразово перевіряли працівники правоохоронних органів, переглядали номер кузова і техпаспорт, виписували відповідні штрафи, які оплачувалися, та жодних підозр і сумнівів про підробку не виникало ані у них, ані у нього.
У 2017 році він виявив намір продати цей автомобіль, однак сталася подія внаслідок якої він дізнався, що насправді позбавлений такої можливості, оскільки під час купівлі - продажу транспортного засобу став заручником ситуація, за якої будучи добросовісним набувачем, позбавлений можливості належним чином та в повній мірі володіти придбаним автомобілем. Так, 09 листопада 2017 року його було зупинено працівниками поліції в м. Ужгород, де несподівано для нього було вилучено та поміщено на штраф майданчик цей транспортний засіб, а також вилучено свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу з підстав наявності ознак його підробки. По даному факту були внесено відомості до ЄРДР за № 12017070030003133 від 10.11.2017, правова кваліфікація кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 358 КК України.
Із висновку експерта за № 9/8 від 21.11.2017 вбачається, що ідентифікаційне номерне позначення кузову « НОМЕР_2 » транспортного засобу марки «Volkswagen», моделі «Passat 1.9 D», номерний знак НОМЕР_1 , нанесено в умовах заводу-виробника та змінам не піддавалось. Також першопочатковим ідентифікаційним номерним позначенням кузова автомобіля марки «Volkswagen», моделі «Passat 1.9 D», номерний знак НОМЕР_1 є « НОМЕР_2 ».
Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 13.02.2020, згадане вище кримінальне провадження було закрите на підставі ч. 1 п. 2 ст. 284 КПК України (встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення). 
Також ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.01.2018 за результатами розгляду його клопотання про повернення тимчасово вилученого майна, то таке клопотання було задоволено та зобов`язано ст. слідчого передати йому тимчасово вилучене майно на відповідальне зберігання, а саме: автомобіль марки «Volkswagen», моделі «Passat 1.9 D”, червоного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , та свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 20.11.2012, видане Львівським ВРЕР УДАІ УМВС. Як наслідок, він забрав цей автомобіль на відповідальне зберігання зі спецмайданчика поліції і до сьогодні даний транспортний засіб перебуває у його володінні. 
Указував і на те, що згідно з відповіддю на адвокатський запит Територіальний сервісний центр № 2141 повідомив, що відповідно до наявного регіонального масиву та бази даних підсистеми НАІС Єдиного державного реєстру вказаний транспортний засіб марки «Volkswagen», моделі «Passat 1.9 D», номерне позначення « НОМЕР_2 » на території України зареєстрованим не рахується.
Звертаючись 09 січня 2021 року до відповідача із приводу реєстрації цього транспортного засобу було з`ясовано, що неможливість здійснення державної реєстрації цього автомобіля зумовлена відсутністю у нього так би мовити правовстановлюючого документа.
Отже, з метою державної реєстрації даного автомобіля та враховуючи положення статей 328, 335, 344 ЦК України, уважав за необхідним визнати за ним у судовому порядку право власності на цей транспортний засіб за набувальною давністю.
Посилаючись на наведені вище обставини просив суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на легковий автомобіль марки «Volkswagen», моделі «Passat 1.9D”, 1999 року випуску, червоного кольору, номер кузова НОМЕР_2 .

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 червня 2022 року в задоволенні цього позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник – адвокат Ставичний П.І., подав на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через порушення судом норм матеріального і процесуального права.
Скарга мотивована тим, що місцевим судом не з`ясовано належним чином фактичні обставини справи та не враховано його доводи, які наведені в позовній заяві та відповіді на відзив, якими обґрунтовується його позов, а також судом неправильно враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17.
З огляду на наведене просив оскаржене рішення суду скасувати та його позов задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відповідач Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Закарпатській області посилався на її безпідставність і надуманість, просив у задоволенні такої відмовити, а оскаржене рішення суду залишити в силі.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник – адвокат Ставичний П.І., посилався на його необґрунтованість, просив апеляційну скаргу задовольнити.

У судовому засіданні позивач-апелянт ОСОБА_1 та його представник – адвокат Ставичний П.І. апеляційну скаргу підтримали з підстав наведених у ній, просили таку задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Представник відповідача Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Закарпатській області - Учаров Р.Ю. у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 не заперечив. 

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився повторно, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення йому особисто під розпис 30.05.2023 поштового відправлення судової повістки про виклик, а відтак його неявка, на переконання колегії суддів і відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення позивача-апелянта, представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Судом установлено, що відповідно до витягу з ЄРДР 10 листопада 2017 року було зареєстроване кримінальне провадження № 12017070030003133 із правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 358 КК України, а саме за те, що 09.11.2017 о 14:55 год по вул. Станційній, 5 у м. Ужгороді було зупинено автомобіль марки «Volkswagen» Passat 1.9D”, номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , де під час перевірки документів установлено, що свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 20.11.2012 містить ознаки підробки документів, а саме неспівпадіння номера шасі, зазначеного у свідоцтві, з номером шасі вказаного у базі НАІС.
Із висновку експерта Закарпатського НДЕКЦ від 21.11.2017 за № 9/8, проведеного в межах зазначеного вище кримінального провадження, вбачається, що ідентифікаційне номерне позначення кузову « НОМЕР_2 » транспортного засобу марки «Volkswagen», моделі «Passat 1.9D», номерний знак НОМЕР_1 , нанесено в умовах заводу-виробника та змінам не піддавалось. Також першопочатковим ідентифікаційним номерним позначенням кузова автомобіля «Volkswagen Passat 1.9D», номерний знак НОМЕР_1 , є « НОМЕР_2 » (а.с.24-28).
Відповідно до висновку експерта Закарпатського НДЕКЦ від 05.12.2017 за № 4/358, також проведеного в межах кримінального провадження № 12017070030003133, то бланк свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , видане на ім`я ОСОБА_2 , виготовлений кольоровим електрофотографічним способом друку, та не відповідає аналогічним документам, які знаходяться в офіційному обігу на території України і виготовлений не за допомогою поліграфічних технологій, аналогічних тим, якими виготовляються документи на бланках Консорціуму «ЄДАПС».
Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.01.2018 клопотання ОСОБА_1 про повернення тимчасово вилученого майна задоволено. Зобов`язано старшого слідчого СВ Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області капітана поліції Опаленика М.Ю. передати тимчасово вилучене майно на відповідальне зберігання ОСОБА_1 , а саме: автомобіль марки «Volkswagen Passat 1.9D”, червоного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , та свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 20.11.2012, видане Львівським ВРЕР УДАІ УМВС (а.с.29-30). 
Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 13.02.2020, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12017070030003133 від 10.11.2017 з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 358 КК України, закрито на підставі пункту 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (а.с.31).
Із відповіді Територіального сервісного центру № 2141 РСЦ в Закарпатській області від 02.10.2018 за № 31/7/1-38а/з, адресованій адвокатці Орбан Н.Л., видно, що згідно з наявного регіонального інформаційного масиву та бази даних підсистеми НАІС Єдиного державного реєстру транспортний засіб марки «Volkswagen Passat 1.9D», номерне позначення « НОМЕР_2 » на території України зареєстрованим не рахується. Одночасно повідомлено, що номерний знак НОМЕР_1 рахується виданим 20.11.2012 на автомобіль «Volkswagen Passat 1.9D», 1999 року випуску, кузов « НОМЕР_4 », свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 , власник ОСОБА_2  (а.с.21). Наведене останнє підтверджується і наданими в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представником відповідача РСЦ ГСЦ МВС у Закарпатській області реєстраційними картками ТЗ, із яких також видно, що 18.02.2019 автомобіль «Volkswagen Passat 1.9D», 1999 року випуску, кузов « НОМЕР_4 » вже зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ № 4641/2019/1320629 від 18.02.2019.
Згідно зі  ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» (у редакції, чинній на жовтень 2012 року) власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів.
У пунктах 7, 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року, № 1388 (у редакції, чинній на жовтень 2012 року) передбачався обов`язок власників транспортних засобів та осіб, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представників, зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом 10 діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, зокрема, договори та угоди, укладені на товарних біржах на 
зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби.
Так, позивач ОСОБА_1 стверджував, що він у жовтні 2012 року придбав за договором без нотаріального посвідчення в особи на ім`я « ОСОБА_3 » за готівкові кошти автомобіль марки «Volkswagen», моделі «Passat 1.9 D”, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , що підтверджується наданням йому продавцем «Романом» свідоцтвом про реєстрацію цього транспортного засобу, де в графі «Особливі відмітки» було вказано, що він має право керувати цим транспортним засобом.
Однак матеріали справи не містять жодних доказів укладення такого договору купівлі-продажу автомобіля навіть із недодержанням установленої законодавством його форми і посвідчення/реєстрації, наприклад, є відсутніми проста письмова форма такого договору купівлі-продажу чи розписки про отримання коштів за придбаний транспортний засіб тощо.
Як убачається зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , яке відповідно до вказаного вище висновку експерта є підробленим, то 20 листопада 2012 року за ОСОБА_2 зареєстровано транспортний засіб марки «Volkswagen», моделі «Passat 1.9 D”, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , де в особливих відмітках указано, що право керування цим автомобілем мають ОСОБА_5 та ОСОБА_1 (а.с.11). 
Отже, сам по собі факт передачі позивачу цього автомобіля, ключів від нього і свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, де власником є ОСОБА_2 , а він ( ОСОБА_1 ) лише має право керувати ним, не може за відсутності при цьому інших належних, допустимих доказів підтверджувати обставину купівлі позивачем цього автомобіля, тим паче ще не від його власника, а невідомої та чи взагалі уповноваженої власником особи на ім`я « ОСОБА_3 ». 
Частиною першою ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів, передбачене у ст. 16 ЦК України.
Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на рухоме майно, ОСОБА_1 посилався на статті 328, 335 та 344 ЦК України (набувальна давність).
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Режим нерухомої речі може бути поширений законом, зокрема на інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (абзац 2 ч. 1 ст. 181, ст. 334 ЦК України).
За приписами частин 1, 3 ст. 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні рухому речі можуть набуватися за набувальною давністю, крім випадків, установлених статтями 336, 338, 341 і 343 цього Кодексу. 
Як регламентують частини 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст. 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом.
Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. При цьому помилка в розумінні закону не веде до добросовісності. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. 
Отже, на переконання колегії суддів, на момент заволодіння у 2012 році даним автомобілем позивач ОСОБА_1 повинен був знати, що отримує автомобіль не від власника, зазначеного у свідоцтві про реєстрацію ТЗ ОСОБА_2 , а отримує від особи на ім`я « ОСОБА_3 » (про наявність належних повноважень діяти від імені власника позивач-апелянт не вказував), та відповідно до цього свідоцтва він мав лише право разом із ОСОБА_5 на керування автомобілем, оскільки власником надалі залишався ОСОБА_2 , що дає підстави вважати про передання йому транспортного засобу лише у володіння і користування, а не у власність. Відтак ОСОБА_1 повинен був знати, що на це майно претендують інші особи та він отримав автомобіль за обставин і з підстав, які не є достатніми для отримання права власності на нього, а тому позивач не може вважатися у даному випадку таким, що добросовісно заволодів чужим майном.
Відсутність добросовісності у позивача ОСОБА_1 під час заволодіння ним цим автомобілем у 2012 році звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбаченні ст. 344 ЦК України, незважаючи на відкритість, безперервність протягом певного строку користування і володіння ним даним транспортним засобом, його обслуговування (ремонту) на СТО (а.с.14, 20), укладання договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, де забезпеченим транспортним засобом є цей автомобіль (а.с.15-18). 
З урахуванням наведеного вище колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 за його недоведеністю та необґрунтованістю.
Окрім цього, на переконання колегії суддів, позов ОСОБА_1 пред`явлено до неналежного відповідача ОСОБА_2 з огляду на таке.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини 1, 3 ст.13 ЦПК України).
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 2 ст. 48 ЦПК України), до яких звернуті матеріально-правові вимоги позивача.
Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа не є належним відповідачем.
Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Частинами 2, 3 ст. 51 ЦПК України регламентовано, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого засідання, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу цих строків, суд може замінити первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав і не міг знати до подання позову у справі про підставу для заміни неналежного відповідача.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)).
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)), які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховуються апеляційним судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Як роз`яснено у пункту 13 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник.
Так, у цій справі ОСОБА_1 звернувся з позовом до співвідповідача ОСОБА_2 , проте останній, на думку апеляційного суду, не є належним відповідачем, оскільки: 1) він особисто не передав автомобіль позивачу, оскільки такий був переданий особою на ім`я « ОСОБА_3 »; 2) він був власником зовсім іншого автомобіля «Volkswagen Passat 1.9D», кузов « НОМЕР_4 », який вже 18.02.2019 відчужено і зареєстровано за ОСОБА_4 ; 3) наявне у позивача ОСОБА_1 свідоцтво про реєстрацію ТЗ марки «Volkswagen Passat 1.9D», номерне позначення кузова « НОМЕР_2 », де начебто власником є ОСОБА_2 , - підроблене.
За таких обставин у задоволенні позову Гресь до ОСОБА_2 слід відмовити з підстави пред`явлення такого до неналежного відповідача.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).
Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивач не довів належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами свої вимоги, які не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, в тому числі пред`явлення ним вимог до неналежного відповідача ОСОБА_2 . 
Доводи апеляційної скарги колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а відтак апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Оскаржене рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

   Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник – адвокат Ставичний Петро Ігорович, залишити без задоволення.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 червня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 20 липня 2023 року.

Суддя-доповідачка 
Судді