УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/499/22 Головуючий у 1-й інст. Маслак В.П.  
Категорія 10 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого         Павицької Т. М.,
суддів                 Трояновської Г.С., Галацевич О.М. 

за участю секретаря судового засідання        Трикиши Ю.О.,        

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі  цивільну справу №296/499/22 за позовом ОСОБА_1 до Житомирської міської ради, третя особа – ОСОБА_2 про визнання права власності на житло за набувальною давністю, за апеляційною скаргою Житомирської міської ради на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29 березня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Маслак В.П. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

В червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, у якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 . 
Позовні вимоги мотивувала тим, що з жовтня 2007 року вона проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Зазначає, що вказана вище квартира на праві власності належала ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 27.12.2000. Вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Стверджує, що після смерті ОСОБА_3 фактично у спадкові права вступила його сестра – ОСОБА_2 , проте до цього часу вона так і не звернулася до нотаріуса для оформлення спадщини. Вважає, що таким чином, ОСОБА_2 не оформила своє право власності на спадщину після смерті брата. Зазначає, що спірна квартира п`ять років пустувала, була занедбана та відключена через борги від комунальних мереж. Вказує, що ОСОБА_2 надала їй вільний доступ до квартири та передала їй квартиру за суму еквівалентну 5000 дол США, про що свідчить розписка. Стверджує, що після вселення в квартиру нею було погашено всі борги перед комунальними підприємствами, підключено квартиру до електро, водопостачання. Також, зазначає, що на її ім`я укладено договори з постачальниками тепло-, електроенергії та водопостачання. Крім того, стверджує, що за власні кошти нею зроблено ремонт у квартирі. Зазначає, що в 2015 році нею проведено інвентаризацію квартири та видано на її ім`я технічний паспорт. Стверджує, що вона заволоділа квартирою добросовісно, відкрито та безперервно володіє квартирою більше 10 років, а тому вважає, що набула право власності на квартиру за набувальною власністю. Враховуючи вищевикладене просила задовольнити позов в повному обсязі.
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 29 березня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Житомирська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що рішенням суду першої інстанції порушуються інтереси Житомирської міської ради, оскільки перешкоджає у виконанні обов`язку, передбаченого статтею 1277 ЦКУ звернутися до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою. Звертає увагу на те, що ОСОБА_2 спадщину після смерті ОСОБА_3 у встановленому законом порядку не прийняла і право власності на спірну квартиру не набула. Вказує, що акт ТОВ «КК «КомЕнерго-Житомир» від 02.11.2018 про те, що позивач проживає з жовтня 2007 року у спірній квартирі є не належним доказом, оскільки згідно даних ЄДР ТОВ «КК «КомЕнерго-Житомир» зареєстровано, як юридичну особу лише 27.03.2008, а тому не встановлено на якій підставі ТОВ володіє даною інформацією та договорами про надання житлово-комунальних послуг. Зазначає, що встановлені судом першої інстанції обставини свідчать про те, що позивачка була обізнана про те, що власником спірної квартири та на яку визнано право власності за набувальною давністю, була померла особа, тому не можна вважати володіння позивачкою квартирою, яка залишилась після смерті власника, добросовісним. Вказує, що смерть власника ОСОБА_3 та неприйняття спадкоємцями спадщини не давали ОСОБА_1 підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним. Звертає увагу на те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без правових на те підстав фактично було укладено договір, яким ОСОБА_2 надала позивачці квартиру, що ставить під сумнів добросовісність набувача на спірну квартиру. Враховуючи вищевикладене просить рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 , не зареєстровані, але фактично проживають з жовтня 2007 року у квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується актом, складним комісією у складі працівників ТОВ «Керуюча компанія «КомЕнерго-Житомир» 02.11.2018.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі договору дарування №3092 від 27.12.2000.
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 27.09.2002 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно інформації, наданої Житомирською державною нотаріальною конторою за №345/01-16 від 22.02.2023, вбачається, що спадкова справа до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 , не заводилася.
Відповідно до розписки від 24 січня 2009 року ОСОБА_6 одержала від ОСОБА_1 заставу 5000 дол США за квартиру. 
У жовтні 2007 року ОСОБА_1 уклала договори про надання житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 , зокрема, надання послуг газопостачання та користування електричною енергією.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що спадкова справа до майна померлого ОСОБА_3 не заводилася, а в матеріалах справи відсутні докази того, що Житомирська міська рада зверталася до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою та передання такої у власність територіальної громади, що свідчить про відсутність як фактично так і юридично титульних власників на квартиру АДРЕСА_1 . Крім того, виходив з того, що добросовісність, як обов`язкова необхідна умова набуття позивачкою майна за набувальною давністю, підтверджується розпискою згідно якої ОСОБА_6 одержала від ОСОБА_1 5000 дол США за квартиру. 
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.
Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з частинами першою та четвертою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння становить десять років.
Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Водночас володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі №175/2338/16-ц (провадження №61-2017св18).
Крім того, враховуючи частини першу та третю статті 1277 ЦК України, можна дійти висновку, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку.
З огляду на викладене за набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року у справі №214/3083/18.
Встановивши, що позивач була обізнана про те, що власником квартири АДРЕСА_1 , яка є предметом спору та на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю, був ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після смерті якого його сестра ОСОБА_6 не прийнявши спадщину розпорядилася квартирою без відповідної правової підстави, та зі згоди якої позивач проживала в спірній квартирі з 2007 року, тому не можна вважати володіння позивачем квартирою, яка залишилась після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , добросовісним в розумінні статті 344 ЦК України. Смерть ОСОБА_3 та наявність спадкоємця ОСОБА_6 , яка могла б прийняти спадщину після смерті свого брата, не давали ОСОБА_1 підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним.
Давність володіння могла вважатися добросовісною, якщо позивач при заволодінні спірним нерухомим майном не знала і не повинна була знати про відсутність в неї підстав для набуття права власності, однак таких обставин у справі судом не встановлено. 
Факт сплати комунальних платежів та утримання нерухомого майна не може бути самостійною підставою для визнання права власності на майно в порядку статті 344 ЦК України.
Аналогійний висновок викладено в постанові Верховного суду від 10 січня 2023 року у справі №462/1720/21 (провадження №61-7977св22).
Враховуючи вищевикладене, оцінивши всі докази у їх сукупності, враховуючи принцип справедливості рішення суду, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.
Таким чином, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, відтак підлягає скасуванню у відповідності до ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Приймаючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до платіжної інструкції №1164 від 15.08.2023 Житомирською міською радою сплачено 1488,60 грн судового збору за подання апеляційної скарги, оскільки апеляційну скаргу задоволено повністю, вказана сума підлягає стягненню із ОСОБА_1 на користь Житомирської міської ради.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Житомирської міської ради задовольнити.
Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Житомирської міської ради 1488,60 грн судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст судового рішення складено 12 вересня 2023 року.

Головуючий 

Судді