Постанова
     Іменем України
Єдиний унікальний номер справи 371/529/21	 		 	
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/11158/2023	 		
Головуючий у суді першої інстанції А.С.Поліщук	 		
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач  	 	 	

09 серпня 2023 року                                                                                                   місто Київ
                                      Справа № 371/529/21
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 
 
секретар судового засідання Пасічник К.В.
         
         сторони
позивач                          ОСОБА_1 
позивач                         ОСОБА_2 
відповідач                    ОСОБА_3                         
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Миронівського районного суду Київської області від 16 грудня 2021 року,  ухваленеу складі судді Поліщука А.С., в приміщенні Миронівського районного суду Київської області,
 
у с т а н о в и в :
 
До Миронівського районного суду Київської області звернулись з позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , в якому просили суд вселити їх в будинок АДРЕСА_1 , зобов`язати відповідача ОСОБА_3 , не чинити ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , перешкоди у користуванні виділеними їм судом частини житлового будинку АДРЕСА_1 . 
Позовні вимоги обґрунтували тими обставинами, що вони є власниками частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Власником іншої частини житового будинку АДРЕСА_1 є відповідач у справі ОСОБА_3 ОСОБА_3 одноособово користується житовим будинком АДРЕСА_1 . При цьому він не допускає до будинку ні позивачів, ні їхнього дідуся ОСОБА_4 , який є їх представником.
 Позивачі зазначили, що рішенням Миронівського районного суду Київської області від 24 квітня 2018 року по цивільній справі № 371/1862/15-ц, будинок АДРЕСА_1 було поділено між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 . 
Після набрання рішенням Миронівського районного суду Київської області від 24 квітня 2018 року по цивільній справі № 371/1182/15-ц законної сили Миронівським районним судом Київської області був виданий виконавчий лист, який був направлений для виконання до Миронівського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ). Миронівським районним відділом державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) було відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_1. Але ОСОБА_3 усіляко ухилявся від виконання законних вимог державного виконавця, в результаті чого виконавче провадження з примусового виконання рішення Миронівського районного суду Київської області від 24 квітня 2018 року по цивільній справі № 371/1862/15-ц постановою виконавця від 11 листопада 2019 року було закрито без виконання.
Таким чином, ОСОБА_3 чинить перешкоди позивачам у користуванні, володінні та розпорядженні ними частиною житлового будинку АДРЕСА_1 , не виконує законні вимоги державного виконавця Миронівського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) по виконавчому провадженню ВП № НОМЕР_1.
Позивачі не мають доступу до будинку, у них відсутні ключі від вхідних дверей будинку, а тому вони позбавлені можливості користуватися належною їм частиною будинку АДРЕСА_1 .    
Заочним рішенням Миронівського районного суду Київської області від 16 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.
Вселено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в буд. АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_3 на користь  ОСОБА_2 , ОСОБА_1 по 908 грн. судового збору.       
ОСОБА_3 звернувся до Миронівського районного суду Київської області із заявою про перегляд заочного рішення,  яку ухвалою Миронівського районного суду від 06 квітня 2023 року залишено без задоволення. 
Не погоджуючись з заочним рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що рішенням Миронівського районного суду Київської області від 24.04.2018 встановлено набуття ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у спільну сумісну власність частини будинку АДРЕСА_1 . Решта частина будинку належить йому. Даним судовим рішенням поділено в натурі житловий будинок між позивачами та ним та для відокремлення приміщень співвласників та забезпечення їх ізоляції одне від одного у приміщеннях житлового будинку зобов`язано ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виконати певні будівельні роботи. Для обладнання окремих приміщень будинку зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існуючий віконний блок у зовнішній стіні приміщення 1-3 переобладнати у дверний проріз та встановити двері, влаштувати перегородку (з дверним прорізом) з метою утворення приміщення коридору мінімальною нормативною шириною не менше 1,1 м., а також приміщення кухні мінімальною нормативною площею не менше 7,0 кв. м. 
Апелянт звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що позивачі не зробили дозвільну документацію, не обладнали для себе окремий вхід та не замурували двері між приміщеннями житлового будинку: 1-1; 1-4; 1-2; і 1-3, що дозволило б їм вільно користуватися належною їм частиною житлового будинку. 
Апелянт зауважує, що жодних перешкод щодо користування співвласниками будинком він не вчиняв.
Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , ОСОБА_1 не скористалися. 
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача -адвокат  Гришко В.М. підтримав подану відповідачем апеляційну скаргу, просив її задовольнити з викладених підстав.
Позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 будучи належним чином повідомленими про час та дату розгляду справи, у судове засідання апеляційної інстанції не з`явилися. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від позивачів не надходило. 
Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.
Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_5 , перевірив доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Задовольняючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач одноособово користується житловим будинком АДРЕСА_1 . Оскільки дане майно є спільною частковою власністю як позивачів так і відповідача, проте відповідач не допускає до будинку позивачів, які теж є співвласниками даного майна, чинить їм перешкоди у користуванні їх спільною власністю,  тому позивачі підлягають вселенню до даного будинку в судовому порядку.   
З таким висновком суду погоджується і суд апеляційної інстанції виходячи з наступного. 
Як встановлено судом першої та апеляційної інстанцій, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , є власниками частини житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, а також рішенням Миронівського районного суду Київської області від 24 квітня 2018 року по цивільній справі № 371/1862/15-ц (а.с. 10-11, 24-28).
Власником іншої частини житлового будинку АДРЕСА_1 є відповідач   ОСОБА_3 .
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 є власником частки житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1  (а.с. 11).
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 є власником частки житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13).
Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 21 липня 2014 року  визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 право на користування частиною земельної ділянки площею 0,0990 га., розташованої в АДРЕСА_1 , призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 14-17).
Відповідно до рішення Миронівського районного суду Київської області від 22 травня 2015 року зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у користуванні належною їм на праві приватної власності кожному частиною житлового будинку АДРЕСА_1 шляхом надання безперешкодного доступу до будинку їм та піклувальнику неповнолітнього ОСОБА_2 - ОСОБА_7 , а також відповідним посадовим особам для проведення поточної інвентаризації житлового будинку (а.с. 18-19).
Положеннями статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Як вбачається з матеріалів справи рішенням Миронівського районного суду Київської області від 24.04.2018 у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 поділено в натурі житловий будинок АДРЕСА_1 . Рішенням суду зобов`язано   ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з ОСОБА_2 виконати певні будівельні роботи з тією метою, щоб у житловому будинку могли проживати разом усі співласники нерухомого майна. Дане судове рішення набрало законної сили. 
Апелянт в апеляційній скарзі зауважує, що на виконання рішення Миронівського районного суду Київської області від 24.04.2018 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не розроблено дозвільної документації та не виконано переобладнання належної їм частини житлового будинку, що дозволило б їм вільно користуватися належною їм частиною житлового будинку.
Однак, колегія суддів звертає увагу апелянта на ту обставину, що ним також не зроблені відповідні будівельні роботи в належній йому частині житлового будинку на виконання рішення про поділ будинку в натурі.
Окрім того,  саме позивачі звернулися до Миронівського районного суду Київської області з заявою про видачу виконавчого листа на виконання рішення суду від 24.04.2018, який було видано та пред`явлено до виконання до Миронівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Київської області. Постановою державного виконавця від 09.04.2019, яка надсилалась усім учасникам справи, відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення Миронівського районного суду від 24.04.2018. 
Як вбачається з акту державного виконавця від 11.09.2019 під час виїзду державного виконавця за місцем виконання рішення, встановлено, що боржником ОСОБА_3 рішення Миронівського районного суду не виконано.  
 Апелянт в свою чергу до суду першої інстанції із заявою, щодо видачі виконавчого листа з примусового виконаня рішення Миронівського районного суду Київської області від 24.04.2018, не звертався.   
Щодо твердження апелянта, що в матеріалах цивільної справи відсутні докази перешкод у користуванні позивачами своєю власністю, що вказує на безпідставне задоволення позовних вимог, то колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що саме по собі звернення ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до суду з відповідним позовом про вселення, спростовує доводи апеляційної скарги у частині не доведення позивачами своїх  вимог.     
Отже, у справі, що переглядається встановлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 є співвласниками спірного житлового будинку, однак вони не можуть реалізувати свое право власності щодо цього житла, позбавлені права користування будинком, а відповідно їх право власності потребує судового захисту.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року).
Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна при наявності дій осіб, спрямованих на перешкоджання вільного користування та розпорядження власником своїм майном, вимагати усунення таких перешкод.
Колегія суддів зауважує, що вселення особи у житло, яке належить їй та іншим співвласникам на праві спільної часткової власності, не є втручанням у право на повагу до житла цих осіб, оскільки є реалізацією права одного із співвласників займати житло і не бути позбавленим свого житла.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку, задовольнивши позовні вимоги та  вселивши ОСОБА_2 ,і ОСОБА_1 в будинок АДРЕСА_1 . 
Заочне рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.
Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції заочне рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення.
Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення.
 
  Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Заочне рішення Миронівського районного суду Київської області від 16 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повна постанова складена 11 серпня 2023 року.
 
Судді
                                                                                                     Л. Д.  Поливач
 
                                                                                                     А. М.  Стрижеус
 
                                                                                                     О. І.  Шкоріна