ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
08 серпня 2023 року           справа №360/7617/21 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Казначеєв Е.Г., Сіваченко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 21 червня 2022 р. у справі № 360/7617/21 (головуючий І інстанції Петросян К.Є.) за позовом адвоката Грущанського Владислава Олеговича в інтересах ОСОБА_1 до Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області про стягнення грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та середнього заробітку за час затримки таких виплат, -

                                                              У С Т А Н О В И В: 

29 листопада 2022 року адвокат Грущанський В.О. (далі представник позивача) в інтересах ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області (далі відповідач), відповідно до якого позивач позивач просив суд: визнати протиправною бездіяльність Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015-2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 серпня 2017 року; зобов`язати Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, з 2015 року по 2017 рік, у сумі 22114,90 грн, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 серпня 2017 року; стягнути з Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у сумі 67277,00 грн, за час прострочення з 01 вересня 2017 року (наступний за днем звільнення) по 10 листопада 2021 року (момент подання позову); стягнути з відповідача на користь позивача фактично понесені витрати на правову допомогу в сумі 9000,00 грн та гонорар успіху у розмірі 9000,00 грн. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 31.08.2017 відповідно до наказу голови Державної служби зв`язку та захисту інформації України ОСОБА_1 було звільнено з військової служби за пунктом “г” (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини 6 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” у запас Збройних Сил України. Відповідно до довідки № 38/01-1-45 від 31.08.2017 ОСОБА_1 в період з 26.09.2014 по 31.08.2017 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, є учасником бойових дій.  На неодноразові звернення позивача до відповідача щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2015 - 2017 роки, відповідачем було відмовлено. 
Листом від 24.09.2022 відповідач надав відповідь, якою повідомив позивача про те, що виплати учасникам бойових дій грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки зі збереження заробітної плати тривалістю 14 календарних днів, передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” та статтею 162 Закону України “Про відпустки”, на законодавчому рівні не врегульовано, внаслідок чого правових підстав для виплати ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій, грошової компенсації за всі невикористані дні зазначеної додаткової відпустки за 2015 - 2017 роки не має.
ОСОБА_1 вважає таку відмову протиправною, з огляду на те, що при звільненні з військової служби він мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2017 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551 -XII. 
Оскільки із позивачем не було здійснено повний розрахунок в день звільнення, ОСОБА_1 вважає, що наявні підстави для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Згідно довідки відповідача від 23.09.2021 середньоденне грошове забезпечення позивача складає 622,43 грн. Відтак, загальна сума середнього заробітку за час прострочення, що підлягає до нарахування з 01 вересня 2017 року по 10 листопада 2021 року складає: 1532 днів прострочення (з 01 вересня 2017 року по 10 листопада 2021 року) * 622,43 грн = 953 562,76 грн. 
Із застосуванням критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, позивач зазначає, що загальний розмір належних йому сум при звільненні складає 313446,80 грн, а грошова компенсація за фактично невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2015-2017 роки не виплачені в день звільнення - 22114,90 грн, що у відсотковому співвідношенні становить 7,055% до загальної суми виплати при звільненні позивача (22114,90 грн/313446,80* 100). 
Виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 67273,00 грн як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (7,055% від 953 562,76 грн).
Заявою про збільшення позовних вимог від 28.12.2021 позивачем збільшено позовні вимоги в частині періоду стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за час прострочення, а саме шляхом стягнення за період з 01 вересня 2017 року (наступний за днем звільнення) по 14 грудня 2021 року, в редакції позовної заяви із збільшеними позовними вимогами. 
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 21 червня 2022 р. у справі № 360/7617/21 позов задоволено частково, внаслідок чого визнано протиправною бездіяльність Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015-2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язано Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період  2015-2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Стягнуто з Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 2000,00 грн (дві тисячі гривень). В іншій частині позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області на користь ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору в сумі 908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень) та на правничу допомогу в сумі 2000,00 грн (дві тисячі гривень).
Позивачем та відповідачем на зазначене судове рішення суду першої інстанції подано апеляційні скарги.
Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку, та постановити нове рішення яким позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку в сумі 65401 грн. 00 коп. задовольнити. Стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на правову допомогу 9000 грн. 00 коп. фактично понесених та 9000 грн. 00 коп. гонорар успіху.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що стаття 117 КЗпП України, в даному випадку не повинна застосовуватися в контексті права органу який розглядає спір зменшувати розмір середнього заробітку з огляду на те, що вимоги позивача щодо стягнення грошової компенсації за фактично невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 рік включно задоволено в повному обсязі.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що сьогодні на законодавчому рівні не врегульовано питання щодо виплати учасникам бойових дій грошової компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” та статтею 162 Закону України “Про відпустки”.
Щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні зазначив, що позивач був військовослужбовцем Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, внаслідок чого на нього поширювалась дія спеціального законодавства. Правовідносини щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні не врегульовані спеціальним законодавством. Кодекс законів про працю України не може бути застосований для врегулювання спірних правовідносин внаслідок того, що його дія не поширюється на військовослужбовців. 
Відповідно до пункту 1 розділу І Положення про Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області, затвердженого наказом Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України від 12.11.2018 № 680, відповідач є територіальним органом центрального органу виконавчої влади із спеціальним статусом, тобто відповідач є органом державної влади. Відсутність закону, який регулює правовідносини щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця, не є підставою для застосування Кодексу законів про працю України, оскільки його дія не поширюється на військовослужбовців.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційних скарг, і дійшла  висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.    
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 26.09.2014 по 31.08.2017 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, що підтверджується довідкою № 38/01-1-45 від 31.08.2017.
Згідно рішення Комісії з питань розгляду матеріалів про визначення учасниками бойових дій у Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України від 25.08.2015, ОСОБА_1 надано статус учасника бойових дій. ОСОБА_2 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій відповідно до посвідчення № НОМЕР_1 від 25.08.2015.
Відповідно до пункту 1.1 наказу голови Державної служби зв`язку та захисту інформації України від 23.08.2017 № 305-ОС, ОСОБА_1 було звільнено з військової служби за пунктом “г” (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини шостої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” у запас Збройних Сил України.
Пунктом 1.1.1 наказу від 23.08.2017 № 305-ОС визначено полковника ОСОБА_1  ( НОМЕР_2 ), який перебуває у розпорядженні  начальника Управління Держспецзв`язку в Луганській області, виключити зі списків особового складу та припинити контракт з 31.08.2017.
Відповідно до інформації, зазначеної у наказі від 23.08.2017 № 305-ОС, грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку, передбачену статтею 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, за період з 2015 по 2017 рік не виплачувалась.
Листом від 24.09.2022 за №38/01-1115 на звернення представника позивача відповідач повідомив, що виплати учасникам бойових дій грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки зі збереження заробітної плати тривалістю 14 календарних днів, передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” та статтею 162 Закону України “Про відпустки”, на законодавчому рівні не врегульовано, внаслідок чого правові підстави для виплати ОСОБА_1 як учаснику бойових дій грошової компенсації за всі невикористані дні зазначеної додаткової відпустки за 2015 - 2017 роки, відсутні.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015-2017 роки, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
До спірних правовідносин необхідно застосувати Закон України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР “Про відпустки” (далі - Закон № 504/96-ВР), Закон України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” (далі - Закон № 3551-ХІІ), Закон України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” (далі - Закон № 2011-ХІІ) та Закон України від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” (далі - Закон № 3543-ХІІ).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 
1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР встановлено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, особам, реабілітованим відповідно до Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з статтею 5 Закону № 3551-ХІІ учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Відповідно до пункту 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 10-1 Закону № 2011-ХІІ визначено право військовослужбовців на відпустки та порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них.
Згідно з пунктом восьмим статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України “Про відпустки”. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України “Про відпустки” або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацами першим-другим пункту чотирнадцятого статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ закріплено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей (абзац третій пункту чотирнадцятого статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ).
Відповідно до пунктів сімнадцятого, вісімнадцятого статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Згідно з пунктом дев`ятнадцятим статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів (абзац перший пункту двадцять першого статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ).
Статтею 1 Закону № 3543-ХІІ визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Принципом, який визначає зміст правовідносин людини із суб`єктом владних повноважень, є принцип верховенства права, який полягає у підпорядкуванні діяльності усіх публічних інститутів потребам реалізації та захисту прав людини, утвердження їх пріоритету перед усіма іншими цінностями демократичної, соціальної, правової держави.
Принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означатиме порушення нею принципу верховенства права.
Будь-який необґрунтований неоднаковий підхід законом заборонений, і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою - раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.
Отже, у порівнянні із іншими особами, які набули статус учасника бойових дій і не проходили військову службу, позивач мав таке ж право на грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.
Системний аналіз змісту верховенства права, вищенаведених положень законодавства дає підстави суду для висновку, що учасники бойових дій мають право отримати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати за певних умов.
Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 “Про часткову мобілізацію”, затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VI “Про затвердження Указу Президента України “Про часткову мобілізацію”, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.
Таким чином, спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, припиняється.
Відповідно до пункту восьмого статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України “Про відпустки”. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Отже, підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом № 2011-ХІІ. Так, відповідно до пункту чотирнадцятого статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Враховуючи викладене, суд зазначає, що норми Закону № 3551-ХІІ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 16 травня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18.
На час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних  розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ за 2015-2017 роки. 
Зважаючи, що на час розгляду справи відповідачем сума компенсації за невикористані дні щорічної відпустки як учаснику бойових дій ОСОБА_1 не нараховувалася, вимога позивача щодо стягнення грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, з 2015 року по 2017 рік, у сумі 22114,90 грн, є безпідставною та необґрунтованою.
Відповідно, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту є:
визнання протиправною бездіяльності Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015-2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;
зобов`язання Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015-2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Щодо вимог позову в частині стягнення з Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за час прострочення з 01.09.2017 по 14.12.2021, суд зазначає таке.
Відповідно до абзацу третього пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01.07.1949 № 95 "Про захист заробітної плати", ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.
Частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно із частинами першою, другою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
За приписами частин першої, другої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, спеціальним законодавством про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.
Суд звертає увагу на те, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
З огляду на викладене, суд вважає, що оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців Збройних Сил України, не встановлено відповідальності за невиплату чи несвоєчасну виплату усіх сум грошового забезпечення за всіма видами, тому з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації положення статті 117 КЗпП України, які є загальними, необхідно поширити на правовідносини, які виникли під час звільнення особи з військової служби в Збройних Силах України.
Суд враховує аналогічні правові висновки щодо застосування спеціального законодавства та статті 117 КЗпП України, викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16 та від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16.
Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.10.2021 у справі № 640/14764/20.
Вина відповідача у непроведенні повного розрахунку із позивачем в день його звільнення та невиплаті йому усіх належних сум при звільненні є доведеною у межах цієї справи.
Отже, при задоволенні позовної вимоги про стягнення/нарахування основної суми, яку не було сплачено працівнику під час звільнення, одночасно наявні підстави і для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, вимоги щодо якого є похідними від вимог про стягнення основної суми.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11.08.2021 у справі №640/9375/20, від 18.11.2021 у справі № 600/1071/20-а.
Враховуючи викладене, наявні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача.
Також необхідно зазначити, що у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
При цьому, за висновком Великої Палати Верховного Суду, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду взяла до уваги, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
За висновком Великої Палати Верховного Суду, суд, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Аналогічний правовий висновок сформований в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі 821/1083/17.
Суд звертає увагу, що мета відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Тож, саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
На підтримку наведеної вище позиції Великої Палати Верховного Суду, 30.11.2020 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 480/3105/19. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а, від 30.10.2019 у справі №806/2473/18, від 23.12.2020 у справі № 825/1732/17, від 29.12.2020 у справі № 520/11337/18.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.12.2021 справа № 120/1873/19-а.
За обставин цієї справи суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.
У цій справі представником позивача у позовінй заяві визначено розмір суми середнього розрахунку за час затримки при звільненні в загальній сумі 953562,76 грн за період з 01.09.2017 року по 10.11.2021 (1532 днів прострочення) із розрахунку середньоденного грошового забезпечення позивача у розмірі 622,43 грн.
Заявою про збільшення позовних вимог, ОСОБА_1 збільшено період прострочення, а саме з 01.09.2017 (наступний за днем звільнення) по 14.12.2021 (день подання заяви про збільшення позовних вимог).
Згідно довідки відповідача від 23.09.2021 №38/06-09-10, позивачу у червні 2017 року нараховано грошове забезпечення в сумі 20434,67 грн, у тому числі  винагорода за участь в АТО - 1200,00 грн (30 календарних днів), у липні 2017 року – 17533,62 грн, у тому числі винагорода за участь в АТО – 658,06 грн (31 календарних днів), всього 37968,29 грн; середньоденне грошове забезпечення - 622,43 грн (37968,29 грн/61 календарних днів).
Разом з тим, при розрахунку середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні виключаються суми винагороди за участь в АТО за червень 2017 року у сумі 1200,00 грн та за липень 2017 року – 658,06 грн. У зв`язку з чим грошове забезпечення позивача, яке береться при розрахунку, складає:  у червні 2017 року – 19234,67 грн (20434,67-1200), відпрацьовано 30 календарних днів; у липні 2017 року – 16875,56 грн (17533,62-658,06), відпрацьовано 31 календрний день, всього 36110,23 грн. Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача становить  591,97 грн (36110,23 грн/61 календарних днів). 
День звільнення позивача 31.08.2017 вважається останнім днем служби.
Період нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні (в межах заявлених позовних вимог) становить з 01.09.2021 (наступний за днем звільнення) по 14.12.2021 (дата подачі заяви про збільшення позовних вимог) і складає 1566 днів. Арифметично компенсація за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період повинна 927025,02 грн (1566*591,97).
При цьому суд враховує, що з моменту звільнення позивача з військової служби (31.08.2017) до подачі первинної позовної заяви (29.11.2021) минуло 1551 день. Тобто, на думку суду, позивачем штучно збільшено період часу, за який стягується середній розрахунок за час затримки при звільненні, та навмисно подано позов до суду через значний проміжок часу, що становить 4 роки 2 місяці 29 днів. 
З урахуванням наведених вище правових позицій Верховного Суду, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд пенршої інстанції вірно зменшив розмір відшкодування, передбачений статтею 117 КЗпП України, та стягнути з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2000,00 грн.
Суд відхиляє доводи представника позивача, викладені в апеляційній скарзі, про необґрунтоване зменшення судом першої інстанції розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки судом першої інстанції у повній мірі враховані правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не враховано висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19, не впливають на правильність висновків місцевого суду щодо розміру стягнення, оскільки судом першої інстанції встановлено наявність інших критеріїв для зменшення розміру середнього заробітку, перелічених вище в цьому судовому рішенні. Отже, застосування висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19, не призведе до збільшення такого розміру. Варто додати, що обговорюваний у цій справі спосіб зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати як єдино правильний чи обов`язковий. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.
Колегія суддів за встановлених обставин цієї справи не має переконливих аргументів для того, щоб вимагати застосування інших способів та/чи суджень з приводу обставин, які можуть мати значення для визначення суми відшкодування на підставі частини другої статті 117 КЗпП України.
Проаналізувавши інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Відтак, розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд прийняв рішення з дотриманням як матеріального так і процесуального права, а позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.
Частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до положень пунктів 1, 4 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів.
За змістом статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частин першої, третьої, восьмої, дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн, що підтверджено дублікатом квитанції від 15.12.2021.
Зважаючи, що позов підлягає задоволенню частково, а також виник внаслідок неправильних дій відповідача, суд першої інстанції керуючись положеннями частини восьмої статті 139 КАС України дійшов висновку про необхідність стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору повністю.
Що стосується витрат позивача на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке.
З системного аналізу вищевказаних положень Кодексу адміністративного судочинства України суд дійшов висновку, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Такі документи повинні містити відомості, що безперечно свідчать про здійснення позивачем відповідних витрат, пов`язаних із розглядом в суді даної справи. Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги, мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Разом з позовною заявою позивачем надано договір про надання правничої допомоги від 11.08.2021 б/н, акт прийому-передачі від 12.11.2021 до договору від 11.08.2021 про надання правничої допомоги, квитанція до прибуткового касового №12/11-04 від 12.11.2021  на суму 9000,00 грн. 
Дослідженням договору про надання правничої допомоги від 11.08.2021 б/н встановлено, що цей договір укладений між ОСОБА_1  (Клієнт) та ОСОБА_3 (Адвокат). 
За умовами договору адвокат взяв на себе виконання таких дій з надання правової допомоги: представництво інтересів клієнта в будь-яких органах державної, законодавчої та виконавчої влади, органах прокуратури, податкових органах, міліції, судових органах усіх рівнів, органах місцевого самоврядування, органах управління установ, організації, підприємств та їх об`єднань, керівних органах об`єднань громадян; збирання відомостей про факти, які можуть бути використані як докази у зв`язку з виконанням доручення; використання засобів захисту, передбачених КПК України, ЦПК України та іншими законами України; виконання інших дій, передбачених  законодавством (пункт 2.2).
Відповідно до пункту 4.1 договору отримання винагороди адвокатом за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару.  Вартість роботи адвоката складає 9000,00 грн, відповідна погодинна ставка адвоката узгоджена між сторонами та становить 1500,00 грн за одну годину роботи адвоката (пункт 4.3).
Актом прийому-передачі до договору від 11.08.2021 про надання правової допомоги від 12.11.2021 визначено, що відповідно до договору від 11.08.2021 про надання правової допомоги (з урахуванням додаткових угод до даного договору) Адвокат виконав, а Клієнт прийняв:
1. Підготовка адвокатського запиту та заяви по даній справі: витрати часу – 60  хвилин, з розрахунку 1500 грн за одну годину – сума за час роботи становить: 60/60*1500 грн=1500 грн.
2.  Аналіз та вивчення документів, підготовка, написання позовної заяви по даній справі: витрати часу – 300 хвилин, з розрахунку 1500 грн за одну годину – сума за час роботи становить: 300/60*1500 грн=7500 грн.
Загальна сума наданих послуг з правової допомоги становить 9000,00 грн.
Квитанцією до прибуткового касового ордера № 12/11-04 від 12.11.2021 підтверджено прийняття від ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги від 11.08.2021 та акта прийому-передачі, суми 9000,00 грн.
Згідно з частиною другою статті 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем належними та допустимими доказами підтверджено понесені ним витрати на правову допомогу в сумі 9000,00 грн.
Проте, як вже вищевказано, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірність у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг та умовами договору тощо.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Виходячи з того, дана категорія справ є поширеною, в якій існує усталена судова практика, зокрема і рішення Верховного Суду від 16 травня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18, справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд вважає, що підготовка позовної заяви та вжиття інших процесуальних дій по справі не вимагали від адвоката значних витрат часу, застосування спеціальних професійних навичок з правових питань.
Відповідно заявлена позивачем сума судових витрат на правничу допомогу не відповідає ознакам співмірності, визначеним частиною п`ятою статті 134 КАС України, тому суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 2000,00 грн, що, на думку суду, є співмірною сумою для справи даної складності.  
У задоволенні вимог щодо стягнення гонорару успіху в сумі 9000,00 грн слід відмовити з наведених вище підстав неспівмірності. 
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                                    ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 21 червня 2022 р. у справі № 360/7617/21- залишити без задоволення.                                                                                      
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 21 червня 2022 р. у справі № 360/7617/21 - залишити без змін.                                                                                                   
Повне судове рішення складено 08 серпня 2023 року.     
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін

Судді                                                                                                    Е.Г. Казначеєв

                                                                                                              І.В. Сіваченко