У х в а л а
6 липня 2023 року
м. Київ
Справа № 201/10234/20
Провадження № 14-79звц22
Велика Палата Верховного Суду у складі
судді-доповідача Гудими Д. А.,
суддів Власова Ю. Л., Воробйової І. А., Гриціва М. І., Катеринчук Л. Й., Кишакевича Л. Ю., Крет Г. Р., Лобойка Л. М., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Прокопенка О. Б., Ситнік О. М., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Усенко Є. А.
ознайомилась із заявою ОСОБА_1 (далі - заявник) про скасування ухвали Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2023 року щодо стягнення штрафу (далі - заява)
у справі за заявою про відшкодування моральної шкоди та
в с т а н о в и л а :
у жовтні 2020 року заявник на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» звернувся до суду із заявою про стягнення 1 500 000 грн відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним арештом, здійсненим 29 липня 2010 року.
17 грудня 2020 року суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська постановив ухвалу про повернення позовної заяви.
1 березня 2021 року Дніпровський апеляційний суд прийняв постанову про залишення без змін ухвали суду першої інстанції.
8 лютого 2022 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову про залишення без змін рішення судів першої й апеляційної інстанцій.
11 січня 2023 рокуВелика Палата Верховного Суду постановила ухвалу, згідно з якою залишила без розгляду заяву заявника про перегляд постанови Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року за нововиявленими обставинами, стягнула із заявника в дохід Державного бюджету України штраф у розмірі 744 грн 30 коп. Аргументувала тим, що заявник у процесуальних документах використав щодо складу суду принизливі, глумливі, образливі висловлювання, які є виявом очевидної неповаги до честі, гідності суддів, не спрямовані на ефективний захист прав, свобод та інтересів заявника, суперечать завданню цивільного судочинства та є зловживанням процесуальними правами.
14 червня 2023 року заявник подав до Великої Палати Верховного Суду заяву (вх. № 130/0/255-23 від 19 червня 2023 року). Просить скасувати ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2023 року. Мотивував так:
-                  у цій ухвалі перелічені декілька обставин, але незрозуміло, «яка саме з них слугує краплею, що переповнила терпіння ОСОБА_2 »;
-                  у Верховного Суду є «всі докази поважності використання заявником усіх законних засобів, включно з художніми, захисту своїх порушених прав»;
-                  Верховний Суд «багаторазово офіційно повідомляє» про неможливість використання нецензурних слів «жодним з відомих людству способів». «Це дійсно неможливо, бо за чинним законодавством нецензурних слів та висловів в України принципово не може бути, а цензура заборонена»;
-                  есе заявника «Звертаючись до джерел» (про наявність лайливих і нецензурних виразів у якому Велика Палата Верховного Суду згадала в ухвалі від 11 січня 2023 року) «є невід`ємною складовою його книги «Про суще», офіційно виданої у 2008 році»; «примірники цієї книги зберігаються у найвідоміших і найповажніших книгосховищах України та світу»;
-                  сприйняття суддями вказаного есе «очевидно було спотвореним профаними релігійними забаганками, що унеможливлювали об`єктивну оцінку сакрального характеру лексики цих текстів, що ґрунтувалися на дохристиянському хтонічному тлі». Тому обмеження свободи думки та слова заявника було протиправним;
-                  суд, постановляючи ухвалу від 11 січня 2023 року, «очевидно мав відомості про нецензурні слова, а при відповідях на запити заявника про них повідомляє, що таких відомостей немає»;
-                  «заявник завжди казав правду, що особливо яскраво висвітлює цитування ним есе «Звертаючись до джерел». Але сучасне суспільство, а особливо владні структури, включно з судами, настільки звикло до брехні, перекручень та свідомої неправди, що найчистіші джерела, зокрема, мовні, вважає для себе отрутою»;
-                  «діяльність ВС … суперечить дуже давній культурній традиції пріоритету сакрального над профанним та сучасній мовленнєвій культурі, включно з досягненнями семіотики, якими заявник володіє, фахово користується та розвиває і які взагалі не досяжні юристам»;
-                  оформлення ухвали від 11 січня 2023 року не відповідає вимогам процесуального закону, а склад суду, який її постановив є неналежним, бо «безперервно змінювався навіть кількісно, що прямо суперечить такій засаді судочинства, як незмінність складу суду»;
-                  для розгляду заяви треба витребувати справу з суду першої інстанції, який її розглядає; крім того, «істотним для даної заяви є правильне вирішення питання про правдивість усіх учасників відповідного розгляду».
Велика Палата Верхового Суду вважає, що у прийнятті заяви необхідно відмовити та повернути її заявнику.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.
Фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Sokurenko and Strygun v. Ukraine), заяви № 29458/04 і № 29465/04, § 24).
Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (частина друга статті 6 Конституції України). Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Ухвала Верховного Суду про стягнення штрафу оскарженню не підлягає (абзацдругий частини четвертої статті 148 ЦПК України).
Суд може скасувати постановлену ним ухвалу про стягнення штрафу, якщо особа, стосовно якої її постановлено, виправила допущене порушення та (або) надала докази поважності причин невиконання відповідних вимог суду чи своїх процесуальних обов`язків (частина шоста статті 148 ЦПК України).
За змістом зазначених приписів процесуальний закон не передбачає можливості ні для оскарження ухвали Верховного Суду про стягнення штрафу, ні для її скасування за заявою. Підстав, визначених частиною шостою статті 148 ЦПК України, для скасування ухвали від 11 січня 2023 року немає.
За відсутності юридичної підстави для розгляду заяви у її прийнятті необхідно відмовити та повернути заявнику.
Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).
«Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).
Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 року у справі«Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).
З урахуванням наведеного відмова заявникові у прийнятті заяви не порушує його право на доступ до суду, яке він може реалізувати у визначених ЦПК України випадках.
Керуючись статтями 6, 19 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції, частиною третьою статті 182, частиною першою статті 260, частиною другою статті 261 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду
у х в а л и л а :
1.     Відмовити у прийнятті до розгляду Великою Палатою Верховного Суду заяви ОСОБА_1 про скасування ухвали Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2023 року щодо стягнення штрафу у справі за заявою ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди.
2.     Повернути заяву  ОСОБА_1 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач	 	Д. А. Гудима	
Судді:	Ю. Л. Власов	С. Ю. Мартєв	
 	І. А. Воробйова	К. М. Пільков	
 	М. І. Гриців	О. Б. Прокопенко	
 	Л. Й. Катеринчук	О. М. Ситнік	
 	Л. Ю. Кишакевич	І. В. Ткач	
 	Г. Р. Крет	О. С. Ткачук	
 	Л. М. Лобойко	В. Ю. Уркевич	
 	 	Є. А. Усенко