ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 755/4847/22                                                                       Головуючий у 1 інстанції: Марфіна Н.В.
                                                                                Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  29 серпня 2023 року                                                                                       м. Київ
 Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача                                    Вівдиченко Т.Р.
Суддів                                                      Ключковича В.Ю.
                                                                 Кузьмишиної О.М.
За участю секретаря                               Заміхановської Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 червня 2023 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення іноземця до країни походження або третьої країни, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - Громадянин Республіки Узбекистан   ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (далі - ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області від 02.06.2022 року № 389 про примусове повернення гр. Узбекистану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та заборону в`їзду йому в Україну на строк три роки терміном до 02.06.2025 року.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 червня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 02.06.2022 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни г ромадянина Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в частині заборони в`їзду на територію України громадянину Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , терміном на 3 (три) роки до 02.06.2025 року. В іншій частині позову - відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, позивач - Громадянин Республіки Узбекистан   ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати частково рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт посилається на його побоювання стати жертвою переслідувань в Республіці Узбекистан поліцейськими. Також, апелянт зазначає, що він звертався із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак, така заява не була розглянута. 
Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Отже, в апеляційному порядку підлягає перегляду рішення суду першої інстанції виключно в частині відмови у задоволенні позовних вимог Громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 .
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач є громадянином Республіки Узбекистан, що підтверджується копією його паспорту.
Згідно копії свідоцтва про шлюб №8716 від 07.12.2022 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 02.12.2022 року уклали шлюб згідно з Шаріатом.
ОСОБА_5 є громадянкою України, що підтверджується копією її паспорту.
За наявними в матеріалах справи відомостями про осіб, які перетнули державний кордон, Громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 перетнув державний кордон України 07.07.2018 року та більше з території України не виїжджав.
Відповідно до письмових пояснень Громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 від 02.06.2022 року, він прибув в Україну 07.07.2018 року з приватною метою, державний кордон перетнув через ПП «Бачівськ». З серпня місяця 2018 року по теперішній час працює кухарем в кафе « Ваш плов », за адресою: Київська область, с. Гатне, вул. Київська, 2, проте відповідного дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства він не оформлював, у зв`язку із тим, що не бачив в цьому необхідності. З питань продовження терміну перебування в Україні, оформлення посвідки на тимчасове проживання, дозволу на імміграцію в Україну, набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні до відповідних органів ДМС - не звертався. Будь-які інші документи, підтверджуючі законні підстави для легального перебування на території України у позивача відсутні. Після закінчення дозволеного строку перебування на території України за його продовженням не звертався, оскільки, не бачив у цьому необхідності. Про те, що необхідно було покинути територію України після закінчення дозволеного строку перебування на території України позивачу було відомо. Він мав можливість покинути територію України, але не виїхав у зв`язку із своїм небажанням. Усвідомлював, що цими діями умисно порушує законодавство України. На теперішній час на території України знаходиться нелегально, проживає за рахунок накопичених коштів за адресою: АДРЕСА_1 . За житло сплачує знайомий позивача. Українську мову позивач розуміє, послуг перекладача не потребує. Претензій до співробітників міграційної служби не має.
02 червня 2022 року стосовно Громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 був складений протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МКМ №010701, у зв`язку із тим, що він порушив правила перебування іноземців на території України, а саме, проживав без документів на право проживання в Україні, за що передбачена відповідальність, згідно ч. 1 ст. 203 КУпАП. Протокол містить чотири підписи від імені позивача: про його ознайомлення з положеннями ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП; під проханням розглядати справу про адміністративне правопорушення без його участі; під змістом протоколу про адміністративне правопорушення та отримання одного примірнику протоколу; під твердженням про те, що послуг перекладача позивач не потребує.
Постановою про накладення адміністративного стягнення від 02 червня 2022 року серії ПН МКМ №010675 Громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у зв`язку з порушенням ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та, згідно ч. 1 ст. 203 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100,00 грн.
Зазначений штраф Громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 сплатив, що підтверджується копією банківської квитанції від 06.06.2022 року.
02 червня 2022 року ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За змістом вказаного рішення встановлено, що 02.06.2022 року співробітниками ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області виявлений громадянин Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який знаходиться на території України з порушенням Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». 07 липня 2018 року в Україну зазначений іноземний громадянин прибув з приватною метою. Державний кордон України перетнув через ПП «Бачівськ». З серпня місяця 2018 року по теперішній час іноземець здійснює трудову діяльність кухарем в кафе « Ваш плов », яке розташоване за адресою: Київська обл., с. Гатне, вул. Київська, 2 , проте, відповідного дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства, передбачений законодавством України - не оформлював. З питань продовження терміну перебування в Україні, оформлення посвідки на тимчасове проживання, дозволу на імміграцію в Україну, набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні до відповідних органів ДМС - не звертався. Будь-які інші документи, підтверджуючі законні підстави для легального перебування на території України у іноземця відсутні. Зазначений іноземний громадянин мав можливість покинути територію України, проте, не виїхав усвідомлюючи, що цими діями умисно порушує законодавство України. За порушення правил перебування іноземних громадян та осіб без громадянства на території України громадянин Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП (адміністративний протокол МКМ №010701 від 02.06.2022). Встановлені обставини, а саме: нелегальне становище, відсутність у громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підстав для подальшого перебування на території України свідчать про те, що ним порушені вимоги ст.ст. 4, 9,15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Враховуючи вищевикладене та з метою забезпечення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, на підставі положень ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вирішено: 1. Примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 2. Зобов`язати його покинути територію України у термін до 11.06.2022; 3. Заборонити в`їзд на територію України громадянину Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на три роки до 02.06.2025; 4. Копію рішення надати громадянину Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та роз`яснити порядок оскарження; 5. Повідомити прокурора м. Києва про прийняте рішення. Зазначене рішення може бути оскаржено в судовому порядку.
Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії розписки від 02.06.2022 року, позивач підтвердив, що його повідомлено про прийняте рішення щодо примусового повернення,  він зобов`язується не пізніше 11.06.2022 року залишити територію України, з вимогами ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо видворення в примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений строк ознайомлений, а також, ознайомлений з правом на оскарження рішення в судовому порядку. 
Крім того, згідно даної розписки, позивач власноручними підписами  підтвердив отримання примірника оскаржуваного рішення та відсутність необхідності залучення  перекладача.
Не погоджуючись із даним рішенням, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року № 360 затверджено Положення про Державну міграційну службу України (далі - Положення №360)
Пунктом 1 вищевказаного Положення №360 передбачено, що Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Відповідно до пункту 2 Положення №360, ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI        (далі - Закон № 3773-VI).
Пунктом 7 частиною 1 статті 1 Закону № 3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, це іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території або тимчасово перебувають в Україні.
За приписами ч. 3 ст. 9 Закону № 3773-VI, строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Частиною 16 статті 4 Закону № 3773-VI закріплено, що іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.
У відповідності до ч. 2 ст. 25 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.
Згідно ч. 1 ст. 26 Закону № 3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Положеннями ч.ч. 2-3 ст. 26 Закону № 3773-VI передбачено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.
Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.
Відповідно до статті 31 Закону № 3773-VI, іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн, де: їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або через політичні переконання; їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного чи внутрішнього збройного конфлікту, або систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. Примусове повернення не застосовується до іноземців, які не досягли 18-річного віку, та іноземців, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Частиною 4 статті 26 Закону № 3773-VI визначено, що рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.
Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 визначено порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України.
Положеннями п. 5 розділу І Інструкції передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянином Республіки Узбекистан, в`їхав на територію України 07 липня 2018 року та після закінчення терміну перебування в Україні до органів ДМС не звертався.
Доказів того, що позивачем було ініційовано процедуру оформлення документів на імміграцію в Україну на підставі Закону України «Про імміграцію», чи вжито заходів щодо продовження строку перебування на території України, матеріали справи не місять.
02 червня 2022 року щодо Громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 був складений протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МКМ №010701, у зв`язку із тим, що він порушив правила перебування іноземців на території України, а саме, проживав без документів на право проживання в Україні, за що передбачена відповідальність згідно ч. 1 ст. 203 КУпАП (а.с. 39 звор - 40).
Постановою Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 02 червня 2022 року серії ПН МКМ №010675 позивача притягнуто до адміністративної відповідальності, у зв`язку з порушенням ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та, згідно ч. 1 ст. 203 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100,00 грн. (а.с. 40 звор. - 41).
В подальшому, Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області прийнято оскаржуване рішення від 02 червня 2022 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.41 звор. - 42).
Згідно оскаржуваного рішення, відповідачем встановлені обставини, а саме: нелегальне становище, відсутність у громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підстав для подальшого перебування на території України, які свідчать про те, що ним порушені вимоги ст.ст. 4, 9, 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». 
Враховуючи вищевикладене та з метою забезпечення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, на підставі положень ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства,» вирішено, зокрема: примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язати його покинути територію України у термін до 11.06.2022; заборонити в`їзд на територію України громадянину Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на три роки до 02.06.2025.
В апеляційній скарзі Громадянин Республіки Узбекистан   ОСОБА_1 посилається на його переслідування в Республіці Узбекистан поліцейськими, оскільки, зі слів позивача, поліцейські стверджують, що він воював у Сирії.
Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що в позовній заяві Громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1  посилався на те, що має  обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань в Узбекистані через свої релігійні переконання.
Тобто, підстави побоювань стати жертвою переслідувань в Республіці Узбекистан, зазначені позивачем в позовній заяві не відповідають підставам, вказаним ним в апеляційній скарзі.
У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.
При цьому, як наголосив Верховний у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 815/4612/15, для прийняття рішення про задоволення позову, суд повинен пересвідчитися у реальності можливої загрози і така реальність має бути підтверджена відповідними доказами.
Разом з тим, позивач жодних належних та допустимих доказів його переслідування в Республіці Узбекистан не надав ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.
Отже, інформація вказана апелянтом ґрунтується виключно на його особистих твердженнях і не має ніякого документального підтвердження.
Як вбачається з апеляційної скарги, позивач посилається на Рекомендації Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців від листопада 2015 року, доповіді Генерального секретаря від 16 вересня 2016 року, 18 жовтня 2016 року, 15 листопада 2016 року, 14 грудня 2016 року про виконання резолюції 2139 (2014), 2165 (2014), 2191 (2014) та 2258 (2015) Ради Безпеки ООН, Доповідь Незалежної міжнародної комісії по розслідуванню подій у Сірійській Арабській Республіці від 01 лютого 2018 року.
Колегія суддів вважає вищевказані посилання апелянта необґрунтованими, оскільки, дані документи стосуються питань міжнародного захисту осіб, які є громадянами Сирійської Арабської Республіки чи інших осіб, які покидають дану країну через конфлікти, водночас, позивач є громадянином Республіки Узбекистан та в Україну, згідно його пояснень, прибув з приватною метою.
До того ж, як зазначає сам позивач, він жив у місті Дубай в Об`єднаних Арабських Еміратах, що виключає його зв`язок з подіями, які відбувалися в Сирійській Арабській Республіці.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що в письмових поясненнях від 02 червня 2022 року, наданих позивачем міграційному органу, будь-яке посилання на те, що в Республіці Узбекистан його життю чи здоров`ю загрожує небезпека, а також, на те, що він може стати жертвою переслідувань відсутнє.
Посилання апелянта на те, що він звертався із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак, така заява не була розглянута, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки, позивач жодних доказів цьому не надав.
Також, доводи апелянта про те, що в Республіці Узбекистан він може стати жертвою переслідувань спростовуються тим, що оскаржуваним рішенням відповідача від 02.06.2022 року № 389 Громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 примусово повернуто не лише до країни походження, а і до третьої країни, у зв`язку з чим, позивач самостійно обирає країну повернення.
Будь-яких доказів, що позивач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або ст. 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" матеріали справи не містять.
Враховуючи вищезазначене, рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області від 02.06.2022 року № 389 в частині примусового повернення до країни походження або третьої країни громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є обгрунтованим, а тому, судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог в цій частині.
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткову обґрунтованість позовних вимог Громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх часткового задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 288, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 червня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                      Вівдиченко Т.Р.          

Судді                                                                                           Ключкович В.Ю.

                                                                                                            Кузьмишина О.М.