ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5225/23 Справа № 200/2825/14 	  	Суддя у 1-й інстанції - Цитульський  В.І. Суддя у 2-й інстанції - Гапонов А. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       15 серпня 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

Головуючого судді-доповідача Гапонова А.В.
суддів Новікової Г.В., Никифоряка Л.П.
за участю секретаря Усик А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,
-за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»,
-за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,
на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:
ІСТОРІЯ СПРАВИ 
19.02.2014 позивач звернувся до суду з позовом у якому просить: 
- в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNP0G100000021 від 30.05.2007 в сумі 113 176,84 доларів США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 30.01.2014 складає 904 282,97 грн. звернути стягнення на квартиру загальною площею 28,20 кв.м., житловою площею 14,80 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом її продажу на прилюдних торгах;
- виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вказаній квартирі.
14.03.2014 відкрито провадження у справі.
Заочним рішенням від 10.04.2014 позов задоволено частково, звернено стягнення на предмет іпотеки, в задоволенні вимог про виселення – відмовлено.
Рішенням апеляційного суду від 12.11.2014 вказане заочне рішення скасовано, в задоволенні позову відмовлено.
Ухвалою суду касаційної інстанції від 22.04.2015 рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.11.2014 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.
Рішенням апеляційного суду від 01.02.2016 заочне рішення змінено в частині визначення: 
- загальної суми стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», зменшивши її з 113176,84 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 904282,97 грн., до 70236,49 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 561189,55 грн., та 114217,70 грн. – пені, 43299,16 грн. - штрафів за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 
- суми пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, зменшивши її з 37521,18 доларів США до 114217,70 грн.;
- суми штрафів за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, визначивши її в гривні, а саме 250 грн. та 43049,16 грн..
Також заочне рішення доповнено:
- другий абзац резолютивної частини рішення наступним змістом: «з встановленням початкової ціни предмета іпотеки в розмірі 350413 (триста п`ятдесят тисяч чотириста тринадцять) грн.»;
- резолютивну частину рішення абзацом наступного змісту: «Виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочити до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року».
В решті заочне рішення від 10.04.2014 – залишено без змін.
Ухвалою суду касаційної інстанції від 05.10.2016 заочне рішення від 10.04.2014 та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.02.2016 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Передаючи справу на новий розгляд суд касаційної інстанції вказав, що апеляційним судом безпідставно враховано подану відповідачем на стадії апеляційного розгляду заяву про застосування строку позовної давності, не досліджено в повному обсязі доводи відповідача щодо неправильного обрахування заборгованості за кредитним договором та не спростовано заперечення відповідача проти оцінки предмета іпотеки. При цьому не вказано які саме доводи не досліджені та неспростовані, вказівок з приводу цього не надано.
Також касаційний суд вказав, що суд першої інстанції не повідомив про судове засідання відповідача. Більше жодних недоліків рішення суду першої інстанції касаційний суд не встановив. 
12.11.2020 справу прийнято до розгляду Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська, де вона розглядалась до 27 березня 2022 року. 

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ 
       Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2022 рокупозов задоволено частково.
Звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_2 (загальна площа 28,20 кв.м., житлова площа 14,80 кв.м.) шляхом її продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження».
Розмір вимог , що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки: 39 785,32 долари США тілом кредиту; 15 659,08 доларів США - проценти; 52 115,20 грн. - пеня; 638,72 долари США - комісія; 31,29 доларів США - штраф.
В задоволенні вимог про виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
       
       КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
       21.04.2023 рокувід Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»надійшла апеляційна скарга в якій ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у виселенні, а також зміни рішення суду першої інстанції в частині зменшення суми пені та винесення нового рішення в цієї частині про виселення ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в квартирі АДРЕСА_2 , а також стягненні з відповідача ОСОБА_1 пені у розмірі 521 151, 90 грн.
       В обґрунтуванні доводів апеляційної скарги зазначено, що згідно п.4.1 кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого пунктами 2.2.2, 2.2.3, Банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити Банку пеню у розмірі 0, 15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. Тому суд помилково стягнув пеню на рівні 10% від нарахованої. 
Так розмір нарахованої неустойки, яка підлягає стягненню за 1 рік складає 14 251, 35 доларів США, що у тричі менше ніж розмір основного зобов`язання (кредиту, яке складає 39 785, 32 доларів США, тому суд першої інстанції не мав права зменшувати розмір нарахованої неустойки у 10 разів, тобто суд першої інстанції помилково застосував ч.3 ст.551 ЦК України.
Згідно п.7.1 кредитного договору № DNP0G100000021 від 30.05.2007 ОСОБА_1 отримав 53 720 доларів США, з яких 39 920 на покупку однокімнатної квартири.
ОСОБА_1 додатково отримав від Банку суму у розмірі 9 980, 00 доларів США (кредит на початковий внесок), що підтверджується кредитним договором та № DNP0G100000021 від 30.05.2007 та ордером розпорядженням.
Таким чином, Банком видано позичальнику на купівлю предмета іпотеки суму коштів 49 900 доларів США, яка дорівнювала вартості предмету іпотеки (251 995 : 5, 05), а тому квартира була придбана виключно за кредитні кошти, надані Банком.
А тому у суду першої інстанції були всі підстави для винесення рішення про виселення.

22.05.2023 року від ОСОБА_1 надійшла апеляційна скарга, в якій ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та винесення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що Банк 21.12.2013 року надіслав повідомлення про дострокове повернення суми кредиту в повному обсязі в 30 денний термін, з моменту отримання повідомлення.
Але суд першої інстанції повинен був з`ясувати момент отримання зазначеного повідомлення ОСОБА_1 .
З тексту апеляційної скарги вбачається, відповідач ОСОБА_1 на отримував вимоги Банку про дострокове погашення заборгованості, а тому відповідач вважає, що позивач міг звернутися до суду з позовом лише про стягнення поточних платежів. 
Крім того, позивач взагалі не має право на звернення до суду з зазначеним позовом, оскільки між позивачем та ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» був укладений договір факторингу, тож право вимоги по цьому кредитному договору має лише ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК». 
Крім того, судом був не правильно встановлений розмір кредиту та розмір процентів за тіло кредиту.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Відзивів на апеляційну скаргу в порядку ст.360 ЦПК України не надходило.

В АПЕЛЯЦІЙНОМУ СУДІ
Представник Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» Сокуренко Є.С. у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав. У задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 просив відмовити.
Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримали доводи своєї апеляційної скарги. Просили за цими доводами скасувати рішення суду першої інстанції та винести нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

       ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
       Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

       Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» підлягає задоволенню,  а апеляційну скаргу  ОСОБА_1 слід залишити без задоволення.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи:
30.05.2007 між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №DNP0G1000000021, за умовами якого банк зобов`язався надати відповідачу грошові кошти у розмірі 53 720 доларів США (39 920 – на оплату за квартиру та 13 800 – сплата страхових платежів) зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних, з кінцевим терміном повернення 30.05.2037.
Договором визначено, що кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості насамперед направляються на відшкодування витрат/збитків банку, далі – пені, далі - простроченої комісії, далі – винагороди, далі – прострочених відсотків, далі – простроченої заборгованості за кредитом (п.3.3).
Відповідно до п.п. 4.1 п.4 кредитного договору, при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого п.п.2.2.2, 2.2.3 даного договору, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,15% від суми платежу за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні, сплата пені здійснюється в гривневому еквіваленті, по курсу НБУ на день плати. 
Підпунктом 5.4 пункту 5 договору передбачено, що у разі порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язується сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5 % від суми позову.
Згідно ордеру-розпорядження №DNP0G1000000021 від 30.05.2007 позивачу надано кредит в сумі 39 920 доларів США, що не заперечується відповідачем.
В подальшому банком, відповідно до п. 2.1.3 договору, з суми кредитних коштів 13 800 доларів США було сплачено такі суми страхових платежів по договору страхування: 25.07.08 - 220.08 доларів США; 25.07.08 - 275.10 доларів США; 29.05.09 - 132,98 доларів США; 29.05.09 - 166,22 доларів США; 28.05.10 - 127.47 доларів США; 28.05.10 - 159.09 доларів США; 27.05.11 - 126.47 доларів США; 27.05.11 - 158.09 доларів США; 29.05.12 - 125.21 доларів США; 29.05.12 - 156.52 доларів США.
Позивачем долучено виписку по рахунку відповідача.
Також 30.05.2007 між сторонами спору було укладено договір іпотеки, за яким відповідач, на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, надав в іпотеку квартиру АДРЕСА_3 .
Пунктом 5 договору визначено, що одночасно з укладенням договору сторони виписують заставну, при цьому в договорі робиться відмітка про видачу заставної.
Станом на 30.01.2014, за розрахунком банку, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором становила 113 176,84 доларів США, з якої: заборгованість за кредитом 40 697,66 доларів США; заборгованість за відсотками - 25 067,79 доларів США; комісія - 4 471,04 доларів США; пеня - 37 521,18 доларів США; штрафи - 31, 29 та 5 387,88 доларів США.
29.12.2013 на адресу позивача, засобами поштового зв`язку, було надіслано вимогу про усунення порушень у якій міститься попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі її невиконання.
Відповідачем долучено копії квитанцій про погашення кредиту за період 27.06.2007 – 01.06.2009 на загальну суму 15 592 доларів США.
Також відповідачем надано відповіді ДАЗ УДППЗ «Укрпошта» за якою для надання інформації про надходження та вручення листа на ім`я відповідача за період 27.12.2013 від Приватбанку необхідно надати розрахунковий документ. 

Відповідачем долучено лист від позивача за яким банк у березні 2008 відступив право вимоги за кредитом № DNP0G10000021/DNP0G200000021 від 30.05.2007 до ПАТ «А-Банк», а 15.09.2014 року право вимоги було повернуто (т.2 а.с.60).
Позивачем долучено додаткову угоду до договору факторингу №1 від 01.11.2007 згідно якої сторони погодили умову щодо загальної вартості зворотного викупу за кредитними договорами та додаток до такої угоди у якому вказано кредит відповідача за договором №DNP0G10000021 (т.2 а.с.67).

Згідно висновку № 3282-15 судової будівельно-технічної експертизи від 25.11.2015, ринкова вартість квартири АДРЕСА_3 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , на час проведення експертизи, становить 350 413 грн.
Згідно звіту з незалежної оцінки від 28.10.2021 вартість предмету іпотеки станом на 21.10.2021 становить 616 900 грн.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 05.10.2021 предмет іпотеки належить ОСОБА_1 , власником заставної вказано ЗАТ КБ «Приватбанк».

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції прийшов до висновків про часткове задоволення заявлених позовних вимог виходячи із наступного.
1. Щодо суми отриманої позики.
Відповідач визнає отримання ним 39 920 доларів США для купівлі квартири.
Суму у 13 800 доларів США сплачено позивачем як оплату за договорами страхування предмета застави, що передбачено умовами договору кредиту, яким також встановлено обов`язок відповідача повернути такі кошти позивачу.
Вказані висновки були наведені в останньому рішення апеляційного суду у цій справі. Щодо таких висновків Верховний Суд не висловив жодних зауважень.
Відтак, суд першої інстанції прийшов до висновку про надання відповідачу кредиту в сумі 53 720 доларів США.
2. Щодо суми заборгованості.
2.1. Станом на 30.01.2014, за розрахунком банку, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становила 113 176,84 доларів США, з якої: заборгованість за кредитом 40 697,66 доларів США; заборгованість за відсотками - 25 067,79 доларів США; комісія - 4 471,04 доларів США; пеня - 37 521,18 доларів США; штрафи - 31, 29 та 5 387,88 доларів США.
Відповідач вказує на неврахування у повній мірі сплачених ним коштів в сумі 15 592 долари США, а також про сплив строку позовної давності.
Позивач пояснював, що усі вказані відповідачем кошти були враховані та розподілені банком згідно черговості, визначної договором кредиту. Позиція позивача підтверджується наданими виписками із рахунку відповідача та розрахунком заборгованості. Відповідач на навів конкретних заперечень розрахунку позивача, не надав контр-розрахунку. Відтак доводи відповідача у цій частині є голослівними.
2.2. Щодо позовної давності до основної вимоги, то вона має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. При цьому, якщо боржник вчинив дії, що свідчать про визнання періодичного платежу, то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.
Останній платіж відповідач здійснив 25.06.2009. До суду позивач звернувся 19.02.2014. Відтак стягнення заборгованість обмежується 19.02.2011, а тому поза межами позовної давності перебувають вимоги про стягнення: тіла кредиту – 912,34 долари США, процентів 9 408,71 долари США.
Відтак в межах позовної давності перебувають вимоги про стягнення заборгованості в сумі 39 785,32 долари США за тілом кредиту та 15 659,08 доларів США за процентами.
2.3. Щодо пені.
Виходячи із наведених висновків Великої Палати Верховного Суду та п. 4.1 договору кредиту, пеня має розраховуватися в іноземній валюті, проте сплачуватися в гривні за курсом НБУ на день платежу (на день ухвалення рішення).
При цьому нарахування пені обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду.
Відтак, сума пені становить 521 151,90 грн. (14 251,35 доларів США * на 36,569).
При цьому, враховуючи, що позивач не зазначив про понесення ним будь-яких збитків у зв`язку і порушенням відповідачем кредитного зобов`язання, а розрахований позивачем розмір пені є значним та залежить від курсу долара, який на даний час суттєво зріс, враховуючи також воєнний стан та карантинні обмеження, а також незначні доходи відповідача, зокрема за серпень 2015 року – січень 2016 року (том 2 а.с.14) та визначену вартість предмета іпотеки, сума пені підлягає зменшенню до 52 115,20 грн.
2.4. Щодо комісії.
Із набранням законної сили Законом N3795-VI (3795-17) від 22.09.2011, яким заборонено встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою та вказують про нікчемнісь відповідної умови, нарахування комісії суд вважає неможливим.
Відтак, можна погодитися із нарахованою позивачем комісією за період до набрання чинності вказаними законом, проте в межах строку позовної давності. Обрахована у такий спосіб сума комісії становить 638,72 долари США.
2.5. Щодо штрафу.
Враховуючи можливість одночасного нарахування і штрафу і пені, проте неможливим нарахування різних штрафів, суд вважає обґрунтованим нарахування штрафу в сумі 31,29 доларів США.
Відтак, обґрунтованим є наступний розмір заборгованості: 39 785,32 долари США за тілом кредиту; 15 659,08 доларів США за процентами; 52 115,20 грн. пені; 638,72 долари США комісії; 31,29 доларів США штрафу.
3. Щодо іпотекодержателя.
Дійсно, умови договорів позики та іпотеки передбачають можливість видання заставної із проставленням відповідної відмітки у договорі іпотеки, проте договір іпотеки не містить відповідної відмітки.
У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вказано, що, станом на 05.10.2021 (тобто вже після повідомлення про заміну кредитора) іпотекодержателем вказано ЗАТ КБ «ПриватБанк».
Відтак, виходячи із приписів Закону України «Про іпотеку», у будь-якому випадку вбачається, що права іпотекодержателя належать позивачу.
Доводи відповідача про заставну є непереконливими, оскільки відповідач не стверджує про видачу ним заставної, а лише покликається на умови договорів про можливість видання заставної.
4. Щодо визначення початкової ціни продажу предмету іпотеки.
На даний час у Закон України «Про іпотеку» внесено зміни за якими у даному випадку ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається.
5. Щодо повідомлення боржника про порушення основного зобов`язання.
Вимога надіслання відповідного повідомлення передбачена ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку». Одночасно за приписами ч.2 вказаної статті положення частини першої ст.35 не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.
Крім того, позивач долучив до позову докази своєчасного надіслання на адресу відповідача відповідного повідомлення, отримання якого відповідачем не спростовано. Зокрема, надані відповідачем відповіді підприємства поштового зв`язку обмежуються вказівкою на необхідність долучення копії розрахункового документу. Такий документ є в матеріалах справи, проте його копія відповідачем не надана до підприємства поштового зв`язку.
6. Щодо вимог про виселення.
Оскільки позивач не довів обставин щодо кола осіб, зареєстрованих та проживаючих у спірній квартирі, що квартиру було куплено виключно за кредитні грошові кошти, позов в цій частині не може бути задоволеним.

Але у повні мірі з цими висновками колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з огляду на таке.

Щодо пені.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №761/26293/16-ц зазначено, що відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).
Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.
Такого висновку дійшли:
Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 4 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц.
Отже, висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивачки пені у розмірі, що більше ніж удвічі перевищує суму простроченого зобов`язання, не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства – справедливому розгляду і вирішенню справи.

Аналізуючи зазначену постанову можливо прийти до висновку, що для зменшення пені необхідно, що розмір пені значно перевищував суму простроченого зобов`язання, а якщо сума пені значно менше ніж сума простроченого зобов`язання, не має правових підстав для її зменшення. 

Так, у справі що розглядається розмір заборгованості за тілом кредиту - 39 785,32 долари США.
Розмір пені - 14 251,35 доларів США, тобто майже в тричі менший ніж сума простроченого зобов`язання.
За таких обставин, зменшення суми пені протиричить приписам ч.3 ст.551 ЦК України та є неприпустимим. 

Щодо виселення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року справа № 310/2950/18, провадження № 61-16820сво19 містяться наступні правові висновки.
Відповідно до положень частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності
є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 391 ЦК України врегульовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до норм статті 589 ЦК України, частиною 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку».
Згідно з положеннями статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Тобто для вирішення питання про задоволення або відмову у задоволенні позовної вимоги щодо виселення відповідача та членів його родини з іпотечного житла необхідно встановити за які кошти придбане житло.
Якщо лише за кредитні кошти, то боржник підлягає виселенню разом зі своєю родиною на загальних підставах.
Якщо за спільні кошти, тобто особисті кошти боржника (відповідача) та кредитні кошти, то виселення можливо провести лише надав зазначеним особам інше житло у спосіб, встановлений законом.
У справі, яка переглядається, встановлено, що спірна квартира, загальною вартістю 251 995 грн. (т.3 а.с.46-47), що в перерахунку на долари США становить 49 900 доларів (251 995 : 5, 05), була придбана за кошти отриманого кредиту у розмірі 39 920 доларів США (т.3 а.с.44) + 9 980 доларів США (т.3 а.с.45), таким чином позовні вимоги щодо виселення підлягають задоволенню.
Отже апеляційна скарга Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» підлягає задоволенню.
Відповіді на доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 містяться в мотивувальній частині цієї постанови в частині отримання повідомлення позивача про дострокове повернення кредиту відповідачем ОСОБА_1 , в частині розміру заборгованості, в частині прав позивача на звернення до суду.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновки рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог. 

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, в частині задоволення позовних вимог, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги відповідача цих висновків не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди із рішенням суду.
       При таких обставинах апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

       Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
       ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. 
       Враховуючи, що в оскаржуваному рішенні є часткова невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, апеляційна скарга Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» підлягає задоволенню.

        Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.
       Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, а також в частині стягнення пені, скасувати.
Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.
Виселити відповідача ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житла. 
Визначити розмір вимог, до вже визначених рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2022 року,що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета у вигляді пені, розміром 521 151 (п`ятсот двадцять одна тисяча сто п`ятдесят одна) гривня 90 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (ЄДРПОУ 14360570) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 5846 (п`ять тисяч вісімсот сорок шість) гривень 40 коп.
В іншій частині рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2022 року залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлено 15.08.2023 року.

Судді: