Постанова
Іменем України
 
19 вересня 2023 року                                 
 
м. Київ 
 
провадження № 22-ц/824/11665/2023
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),
суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,
за участю секретаря Ратушного А. В.  
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на рішення Дніпровського районного суду м. Києва 
 
від 24 травня 2023 року 
 
в складі судді Галагана В. І.
 
у цивільній справі №755/14995/18 Дніпровського районного суду м. Києва
 
за позовом ОСОБА_1 
 
до державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича,
 
треті особи: Акціонерне товариство Комерційний банк "ПРИВАТБАНК", Державна іпотечна установа,
 
про визнання рішення державного реєстратора протиправним та скасування реєстрації права власності
 
У С ТА Н О В И В:
 
В жовтні 2018 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного реєстратора - приватного нотаріуса Швеця Р. О., в якому просив визнати протиправним рішення від 29.09.2016 державного реєстратора-приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р. О. в здійсненні реєстрації права власності за Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (далі - ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", Банк) нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 та скасувати дану реєстрацію.
Позовна заява мотивована тим, що 29.09.2016 приватним нотаріусом Швецем Р. О. на підставі іпотечного договору від 12.12.2007 здійснено заміну одного власника нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 на іншого, а саме на ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК". На день здійснення заміни власника квартира перебувала під арештом, у зв'язку з чим нотаріус не мав правових підстав змінювати власника нерухомого майна. 
Також зазначив, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09.12.2014 позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на квартиру було задоволено частково та в рахунок погашення боргу за кредитним договором ухвалено звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 . 
Вважав, що вирішення приватним нотаріусом, як державним реєстратором, питання переходу права власності не на підставі умов, зазначених в рішенні суду про звернення стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру, яке набрало законної сили, а іншим шляхом є порушенням вимог закону, тому він звернувся до суду з даним позовом за захистом порушеного права.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 травня 2023 року в задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, посилаючись на незаконність рішення суду, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову, не розглянувши при цьому жодного аргументу позивача. 
Суд помилково вважає, що відповідачем у даній справі має бути АТ КБ "ПРИВАТБАНК", оскільки Банк не здійснює реєстрацію права власності, та у цій справі оскаржено саме дії державного реєстратора - приватного нотаріуса, який здійснив реєстрацію права власності.
Вказував, що судом було вирішено питання про залучення до участі у справі Державної іпотечної установи та не було жодних зауважень щодо неналежності відповідача. Вважав, що усі заінтересовані особи були залучені до участі у даній справі.
Суд порушив норми процесуального права та безпідставно відновив провадження у справі, яке було зупинено ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25.11.2021.
Також, як на підставу скасування рішення суду позивач в апеляційній скарзі навів обґрунтування незаконності, на його думку, переходу права власності на спірну квартиру.
За наведених обставин просив скасувати рішення Дніпровського районного суду від           24 травня 2023 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
 
Від третьої особи АТ КБ" ПРИВАТБАНК" надійшли пояснення на апеляційну скаргу, в яких Банк просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін з тих підстав, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позов пред'явлено до неналежного відповідача і такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 04.09.2018 у справі №823/2042/16.
 
Від інших учасників справи не надходило відзиву на апеляційну скаргу.
 
Позивач та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених в ній. 
 
Представник АТ КБ "ПРИВАТБАНК" - Яндульський Д. В. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Пояснив, що він визнає той факт, що дійсно є правова позиція Великої Палати Верховного Суду про те, що державний реєстратор є неналежним відповідачем у справах про скасування рішення державного реєстратора. Поруч з цим пояснив, що суд першої інстанції не звернув уваги, що існують й інші судові справи, коли суди визнавали дії державного реєстратора незаконними. Додав, що оскільки існують такі справи, то ОСОБА_1 подано позов до державного реєстратора, який є належним відповідачем у справі.   
 
Відповідач, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився та свого представника не направив.
 
Третя особа - Державна іпотечна установа, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та представника Державної іпотечної установи.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 12 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та                  ОСОБА_1 було укладено Договір про іпотечний кредит №KIL0G40000002300, за умовами якого кредитор зобов`язувався надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 694 882,50 гривень, а позичальник зобов`язувався прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 694 882,50 гривень, сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 15,00 % річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором, а також сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту.
В забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов'язань за вищевказаним Договором про іпотечний кредит, 12 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір №KIL0G40000002300, відповідно до умов якого ОСОБА_1 з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з договору про іпотечний договір, передає, а ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених цим договором, нерухоме майно житлового призначення, а саме: чотирьохкімнатну квартиру зі всіма об`єктами функціонально пов`язаними з цим нерухомим майном, загальною площею 91,90 кв.м., житловою площею 53,60 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
23 травня 2008 року між Державною іпотечною установою (далі - ДІУ) та                                   ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено Договір відступлення права вимоги №930/08, за умовами якого Банк передає, а ДІУ приймає всі права за договорами, вказаними у додатку №1 до цього Договору; ДІУ передає, а Банк приймає всі права вимоги за договорами, вказаними у Вимозі зворотного відступлення прав вимоги, зокрема щодо іпотечного договору                       №KIL0G40000002300 від 12.12.2007, щодо боржника ОСОБА_1 . 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року у справі                    №755/12686/13, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 задоволено частково та в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит звернуто стягнення на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №KIL0G40000002300 від 12 грудня 2007 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації, відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення                    ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. 
29 вересня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р. О., як державним реєстратором, прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за ПАТ КБ «ПриватБанк». У Витягу з з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно зазначено, що підставою виникнення права власності є: іпотечний договір №KIL0G40000002300 від 12 грудня 2007 року. 
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 визначив відповідачем приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р. О., посилаючись на те, що його права порушено саме приватним нотаріусом, як державним реєстратором, який здійснив перереєстрацію права власності на іпотечну квартиру за Банком.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що встановивши обставини справи та застосувавши норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що приватний нотаріус є неналежним відповідачем у справі, в той час як належним відповідачем у справах про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права власності має бути особа, право власності за якою зареєстровано, у зв`язку з чим обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог.
 
Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду в аналогічних правовідносинах, яка викладена в постанові від                         04 вересня 2018 року у справі №823/2042/16 та є незмінною, що підтверджується постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі №914/2350/18 (914/608/20) (провадження №12-83гс21).
Колегія суддів вважає неспроможними доводи апеляційної скарги, що у суду першої інстанції не було зауважень щодо неналежності відповідача, оскільки визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, тоді як установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №757/39920/15-ц (пункт 31), від 27.03.2019 у справі №520/17304/15-ц (пункт 63), від 01.04.2020 у справі №520/13067/17 (пункт 71)).
Як вже вказувалося вище, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до державного реєстратора - приватного нотаріуса Швеця Р. О., посилаючись на те, що саме приватний нотаріус повинен відповідати за цим позовом, оскільки здійснював реєстрацію права власності на нерухоме майно. В апеляційній скарзі та в інших процесуальних документах, поданих до суду першої інстанції, позивач наголошував на тому, що відповідачем у справі повинен бути саме державний реєстратор.
З матеріалів справи вбачається, що позивач не звертався до суду з клопотанням про заміну відповідача, як і не звертався з клопотанням про залучення до участі у справі в якості співвідповідача набувача спірної квартири.
Положеннями ЦПК України не визначено повноважень суду з власної ініціативи змінювати неналежного відповідача або залучити співвідповідача до участі у справі. 
Таким чином, суд першої інстанції, установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позову (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі                   №552/6381/17 (пункт 39), від 01.04.2020 у справі №520/13067/17 (пункт 75)).
Доводи апеляційної скарги, що судом не враховано всіх аргументів позивача колегія суддів вважає безпідставними, оскільки як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, судом наведено аргументи на які посилався позивач, звертаючись до суду з даним позовом, та надано таким аргументам оцінку. Більш того, оскільки позов пред'явлено до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, то аргументи, які на думку позивача доводять незаконність оскаржуваного рішення державного реєстратора, наразі не мають правового значення. Відтак, посилання в апеляційній скарзі, щодо незаконності переходу права власності не заслуговують на увагу судової колегії.
 
Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, яке на думку скаржника, полягає в незаконному відновленні провадження у справі, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки на день постановлення ухвали про відновлення провадження (04.05.2023) вже було ухвалено рішення у цивільній справі №755/15646/21 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", Державної іпотечної установи про визнання недійсним договору відступлення права вимоги в частині зворотного відступлення права вимоги, до розгляду якої було зупинено провадження у справі, яка переглядається.
 
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не свідчать про порушення судом першої інстанції норм процесуального, як і не вказують на неповне з'ясування обставин справи чи неправильне застосування норм матеріального права, а відтак не спростовують правильного висновку суду про відмову в задоволенні позовних вимог.
 
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
 
При цьому, колегія суддів враховує, що згідно положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
 
Крім цього, слід враховувати і той факт, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. 
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а  судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України
                                           П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 травня 2023 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Повний текст постанови складено 21 вересня 2023 року.

Головуючий                                                                                              О. Ф. Мазурик

Судді                                                                                                           О. В. Желепа

                                                                                                                     О. В. Немировська