ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2023 року	Львів	Справа № 300/867/23 пров. № А/857/13883/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді          Шавеля Р.М.,
суддів                              Бруновської Н.В. та Матковської З.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу представника Дем`яніва Ігоря Михайловича, діючого на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26.06.2023р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на військовій службі, зобов`язання видати наказ про звільнення з військової служби за станом здоров`я (суддя суду І інстанції: Панікар І.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 26.06.2023р., м.Івано-Франківськ; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

04.03.2023р. (згідно з відбитком календарного штемпеля на поштовому відправленні) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, в якому просив поновити строк звернення до суду; визнати незаконним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 № 117-РС від 19.08.2022р. про його звільнення з військової служби; визнати незаконним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 № 229 від 22.08.2022р. про його виключення із списків особового складу військової частини; поновити його на посаді та зобов`язати відповідача видати наказ про звільнення з військової служби за станом здоров`я; зобов`язати відповідача представити звіт про виконання судового рішення протягом місяця з дня вступу рішення в законну силу (а.с.1-3, 10, 20-23).

Розгляд справи здійснений судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами (а.с.26 і на звороті).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26.06.2023р. в задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.74-77).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив представник ОСОБА_2 , діючий на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_1 , який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою заявлені позовні вимоги задовольнити (а.с.80-82).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд здійснює розгляд справи в межах заявлених позовних вимог та вправі вийти за межі цих вимог для ефективного захисту прав і свобод особи.
Спірні накази помилково визначають посаду позивача, копії наказів є відмінними за своїм змістом, в них неправильно вказана вислуга позивача, а наявні на них підписи командира відрізняються між собою.
Також суд самоусунувся від розгляду справи, дослідив лише військовий квиток позивача і не вивчив особову справу ОСОБА_1 .

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.
          Водночас, колегія суддів не убачає підстав для задоволення клопотання апелянта про розгляд справи в присутності сторін (а.с.82), оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Апелянт подав апеляційну скаргу, в якій детально та послідовно обґрунтував свою правову позицію по справі; будь-яких нових доказів по справі сторони не представили; клопотань про їх витребування від останніх не надходило. Рішення суду прийнято в порядку письмового провадження.
Звідси, правових підстав для висновку про те, що справу необхідно розглядати в судовому засіданні, колегія суддів не убачає.
          Окрім цього, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Varela Assalino contre le Portugal» (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.
У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 
18.08.2022р. позивач подав командиру Військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби у відповідності до абз.7 пп.«г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - за сімейними обставинами (а.с.32).
За результатами розгляду вказаного рапорту наказом командира 10 окремої гірсько-штурмової бригади (по особовому складу) № 117-РС від 19.08.2022р. головного сержанта ОСОБА_1 , командира машини взводу спостереження розвідувальної роти управління, звільнено з військової служби у запас за пп.«г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи) (а.с.24).
Згідно витягу із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 229 від 22.08.2022р. позивача ОСОБА_1 , який звільнений наказом командира 10 окремої гірсько-штурмової бригади (по особовому складу) № 117-РС від 19.08.2022р. з військової служби у запас, виключено з 22.08.2022р. зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с.4).

Не погоджуючись із звільненням з військової служби за сімейними обставинами та з оскаржуваними наказами, позивач звернувся до суду з розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції керувався тим, що звільнення позивача відбулося на підставі його рапорту, в якому були ним визначені причини звільнення.
Щодо інших звернень позивача про звільнення з військової служби за станом здоров`я суд врахував, що ОСОБА_1 визнаний обмежено придатним до військової служби, що не є підставою для звільнення з військової служби відповідно до п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; водночас, належних доказів звернення із вказаними рапортами ( з додаванням підтверджуючих документів про стан здоров`я) позивач не представив.
Окрім цього, періоди вислуги років, які зазначені командиром військової частини в оскаржуваному наказі, співпадають з періодами, які вказані у військовому квитку ОСОБА_1 .
За таких обставин правові підстави для визнання спірних наказів протиправними є відсутніми; з цих же міркувань не підлягають до задоволення решта частина вимог позову, що носить похідний характер.

          Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення заявленого позову такими, що відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства, з наступних причин.

Розглядуваний спір стосується правомірності наказів командира Військової частини НОМЕР_1 № 117-РС від 19.08.2022р. про звільнення позивача з військової служби та № 229 від 22.08.2022р. про його виключення із списків особового складу військової частини, оскільки, на думку позивача, відповідачем неправильно вказана підстава звільнення з військової служби.
З цих причин позивач просить також поновити його на військовій службі та в подальшому звільнити з неї за станом здоров`я.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби, здійснює Закон України № 2232-XII від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до ч.1 ст.2 цього Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною 6 ст. вказаного 2 Закону передбачено наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022р. «Про введення воєнного стану в Україні»(затвердженим Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022р.) введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022р. строком на 30 діб.
На момент розгляду справи в суді строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Приписами п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації: 
а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі; 
б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку; 
в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання; 
г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років; у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я; у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд; військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю; військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку; один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років; військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років; 
ґ) за власним бажанням (для військовослужбовців із числа іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу за контрактом у Збройних Силах України).

Відповідно до абз.2 п.12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затв. Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008р., право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Згідно з п.233 цього Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, при цьому самостійно визначив підставу такого звільнення абз.7 пп.«г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
По причині наведеного наказом командира 10 окремої гірсько-штурмової бригади (по особовому складу) № 117-РС від 19.08.2022р. головного сержанта ОСОБА_1 , командира машини взводу спостереження розвідувальної роти управління, звільнено з військової служби у запас.

Водночас, покликання апелянта на неправильне звільнення позивача з військової служби з викладених підстав колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки підстави для звільнення останнього за станом здоров`я були відсутніми.
Зокрема, що 14.06.2018р. за розпорядженням командира Військової частини НОМЕР_1 позивача оглянуто військово-лікарською комісією Військової частини НОМЕР_2 , за результатами якого складено свідоцтво про хворобу № 174/34, в якому зазначено про те, що позивач на підставі ст.ст.78б, 76б графи ІІ Розкладу хвороб визнаний обмежено придатним до військової служби (а.с.5).
При цьому, відповідно до пп.«г» п.20.3 п.20 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних силах України, затв. наказом Міністерства оборони України № 408 від 14.08.2008р., при медичному огляді військовослужбовців та інших контингентів ВЛК приймаються постанови такого змісту, зокрема, «Обмежено придатний до військової служби».
Одночасно з постановою ВЛК в індивідуальному порядку з урахуванням військової спеціальності, займаної посади, віку, роботи, що фактично виконується, пристосованості до неї того, хто пройшов медичний огляд, у постанові у довільній формі вказується, які види служби та роботи протипоказані цій особі. Особи, визнані обмежено придатними до військової служби, - непридатні до служби у високомобільних десантних військах, плавскладі, морській піхоті, спецспорудах. Військовослужбовці, визнані обмежено придатними до військової служби, придатні до служби у частинах (підрозділах) забезпечення, військових комісаріатах, установах, організаціях, навчальних закладах.
Отже, військовослужбовці, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби, не звільняються з військовою служби, а продовжують її проходження, хоча із деякими обмеженнями.

Підпунктом «б» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не має права на звільнення з військової служби за станом здоров`я, оскільки військово-лікарською комісією позивача визнано обмежено придатним до військової служби; такий результат медичного огляду не є підставою для звільнення з військової служби.

Окрім цього, під час судового розгляду достовірно з`ясовано, що позивач із рапортом про його звільнення з військової служби за станом здоров`я з наданням відповідних підтверджуючих документів до відповідача не звертався.
Водночас, поданий позивачем до матеріалів адміністративної справи проект рапорту про звільнення з військової служби у зв`язку з погіршенням стану здоров`я не є належним та допустимим доказом того, що останній звертався до відповідача із вказаним рапортом; такий документ не містить дати складання та не підписаний позивачем та командиром розвідувальної роти (а.с.51).

Твердження позивача про те, що в оскаржуваному наказі помилково зазначено вислугу років, а саме: замість правильної вислуги, з 15.02.2011р. по 03.04.2017р., визначено вислугу років з 15.04.2011р. по 20.07.2016р., перевірені судом.
Зокрема, згідно з витягом із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 229 від 22.08.2022р. вислуга позивача в Збройних Силах становить з 15.04.2011р. по 03.04.2017р., з 26.04.2017р. по 27.09.2018р., з 13.08.2020р. по 22.08.2022р. (а.с.4).
Із військового квитка ОСОБА_1 слідує, що 15.04.2011р. на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_3 № 77-ОС позивач зарахований на військову службу за контрактом, а 03.04.2017р. на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_4 звільнений з військової служби у запас; 26.04.2017р. на підставі контракту прийнятий на військову службу за контрактом, звідки 27.09.2019р. на підставі пп.«б» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнений за станом здоров`я. В подальшому 13.08.2020р. на підставі контракту зарахований на військову службу у Військову частину НОМЕР_1 , звідки 22.08.2022р. на підставі пп.«г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнений з військової служби за сімейними обставинами (а.с.66-73).
За вказаних обставин твердження позивача про протиправність дій відповідача стосовно неправильного визначення вислуги років позивача в оскаржуваному наказі не знайшли свого об`єктивного підтвердження та спростовуються матеріалами справи.

Таким чином, спірні накази прийняті відповідачем у відповідності до норм Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», які визначають умови і підстави звільнення з військової служби, у зв`язку із чим відсутні підстави вважати оскаржувані накази № 117-РС від 19.08.2022р., № 229 від 22.08.2022р. протиправними.
Із цих же міркувань не підлягають до задоволення решта позовних вимог ОСОБА_1 , які носять похідний характер стосовно вимог про визнання протиправними спірних наказів.

Додатково колегія суддів наголошує, що позивачем обраний помилковий спосіб захисту своїх прав, оскільки не погоджуючись із підставами звільнення, останній просить його поновити на військовій службі та одразу звільнити з неї за новою підставою.
Також питання неправильного обчислення вислуги років, неправильне зазначення посади позивача та інші помилки можуть бути усунуті без вирішення питання про поновлення позивача на військовій службі із подальшим звільненням з неї.
Водночас, твердження апелянта про можливість виходу суду за межі заявлених позовних вимог не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зміст апеляційної скарги не вказує на ті питання, які б мав вирішити суд саме із застосування приписів ч.2 ст.9 КАС України.

Оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, заперечення відповідача були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача залишені без задоволення.

          Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про необґрунтованість та безпідставність заявленого позову, через що останній не підлягає до задоволення.
За правилами ст.139 КАС України підстав для розподілу понесених судових витрат в цій справі немає.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , діючого на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26.06.2023р. в адміністративній справі № 300/867/23 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	З. М. Матковська  	
Дата складання повного тексту судового рішення: 05.10.2023р.