Ухвала
 
03 серпня 2023 року
м. Київ
 
справа № 754/20762/14-ц
провадження № 61-10852ск23
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В.,                 вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 23 червня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа- Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2014 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), яке змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
В обґрунтування позову зазначало, що 23 жовтня 2006 року між                          Акціонерним комерційним банком «TAC-Комерцбанк» (далі - АКБ «TAC-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 2706/1006/71-455, за яким позичальник отримала кредит на придбання квартири у розмірі 76 000,00 дол. США під 15 % річних з кінцевим терміном повернення до 23 жовтня 2026 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 23 жовтня 2006 року АКБ «TAC-Комерцбанк» та                   ОСОБА_1 уклали іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 23 жовтня                     2006 року. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») укладений договір купівлі-продажу, за яким права вимоги за кредитним та іпотечним договорами відступлені ПАТ «Дельта Банк». 15 червня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» та АТ «Альфа-Банк» також уклали договір купівлі-продажу, за яким права вимоги, в тому числі за спірним кредитним договором, передані АТ «Альфа-Банк». У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх договірних зобов`язань станом на 24 листопада 2014 року у неї утворилася заборгованість перед банком у розмірі 410 390,97 грн,               з яких: 394 969,17 грн, що еквівалентно 26 224,99 дол. США, - тіло кредиту;                         14 631,26 грн, що еквівалентно 971,48 дол. США, - відсотки; 790,54 грн - пеня. 
 
Враховуючи викладене, АТ «Альфа-Банк», з урахуванням уточнених вимог, просило стягнути із ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 410 390,97 грн.
 
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до                   АТ «Альфа-Банк» про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними,               в якому просила визнати недійсним з моменту підписання кредитний договір                   від 23 жовтня 2006 року, право вимоги за яким перейшло до АТ «Альфа Банк», та іпотечний договір від 23 жовтня 2006 року, укладений між нею та АКБ «TAC-Комерцбанк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В., зареєстрований в реєстрі за № з-1746. 
 
В обґрунтування позову зазначала, що за умовами спірного кредитного договору, який підписаний сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої банком для будь-яких клієнтів-фізичних осіб, їй мали бути надані кредитні кошти в розмірі 76 000,00 дол. США під 15 % річних з кінцевим терміном повернення до 23 жовтня 2026 року. Пунктом 1.2 кредитного договору передбачений порядок надання кредиту шляхом видачі готівкових коштів через касу банку або у безготівковій формі. Проте вказані умови кредитором не були виконані, оскільки поточний рахунок їй не відкривався, перерахування коштів та виплата готівки через касу банку в передбаченому законом порядку не здійснювалося, у зв`язку з чим кредитний договір є недійсним. Оскільки вона так і не отримала кредит у валюті договору - доларах США, то в неї відсутні будь-які зобов`язання перед банком. На підставі банківської ліцензії та письмового дозволу Національного банку України на здійснення валютних операцій банк має право видавати кредит готівковою іноземною валютою лише з поточного рахунку клієнта, тому використання відповідачем для надання кредитних коштів рахунку       № НОМЕР_1 , а для повернення суми кредиту - інших транзитних та аналітичних рахунків, без укладення відповідного договору, суперечить законодавству України. Крім того, у складеному 01 липня 2015 року на її замовлення аудиторському висновку визначено розмір ефективної відсоткової ставки, який склав 15,324 % у доларах США, тоді як за умовами договору кредит їй надавався під 15 % річних. Тож, перед укладенням кредитного договору банк не надав їй об`єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, приховав реальну відсоткову ставку, що призвело до збільшення абсолютного значення подорожчання кредиту та кінцевої загальної суми заборгованості.
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 червня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 жовтня                  2022 року, у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні первісного позову, місцевий суд виходив з того, що висновком судової економічної експертизи від 22 вересня 2020 року № 3026 спростовано як факт отримання позичальником кредитних коштів, так і факт наявності заборгованості у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором. Оскільки в межах наданих на дослідження документів підтвердити видачу позичальниці ОСОБА_1 коштів за кредитним договором не              є можливим, то й неможливо в повній мірі дослідити відповідність розрахунку заборгованості умовам кредитного договору, документам щодо видачі та погашення кредиту, а також визначити розмір боргу станом на 24 листопада                  2014 року. Здійснюючи аналіз всіх наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що наданий банком розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру заборгованості, оскільки позивачем не доведено факт укладення між сторонами кредитного договору з дотриманням передбаченої законом форми. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, місцевий суд виходив з того, що процедура видачі готівки та повернення коштів, тобто порядок виконання кредитного договору, не може ставитися в залежність від дійсності умов такого договору. ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що використання банком аналітичних рахунків на прийняття від фізичних осіб готівки в іноземній валюті порушило її права як споживача банківських послуг. Доводи позивача про те, що її волевиявлення не відповідало внутрішній волі, зокрема умовам сплати реальної відсоткової ставки в розмірі 15,32 %, що, у свою чергу, призвело до подорожчання кредиту та є обманом з боку банку, не заслуговують на увагу, оскільки такі обставини можуть бути підставою не для визнання кредитного договору недійсним в цілому, а для внесення відповідних змін до нього та здійснення перерахунку сплачених сум, виходячи з правильного розміру щомісячного ануїтетного платежу.
 
Постановою Верховного Суду від 22 лютого 2023 року постанову Київського апеляційного від 26 жовтня 2022 року в частині вирішення первісного позову                    АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 23 червня 2023 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 червня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов АТ «Сенс Банк» задоволено. Стягнуто з                   ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 410 390,97 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачем надані належні та допустимі докази на підтвердження наявності у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором. За змістом наданого банком розрахунку заборгованості                 у період з червня 2012 року до липня 2014 року від позичальника надходили платежі у сумі, що відповідає розміру визначеного сторонами ануітетного платежу. Останній платіж здійснений 25 липня 2014 року в сумі 316,00 дол. США. Водночас, починаючи з травня 2014 року ОСОБА_1 вносила платежі з порушенням строків їх внесення, визначених умовами договору. Так, у травні 2014 року здійснено платіж 20 травня 2014 року; у червні 2014 року - 24 червня 2014 року; у липні               2014 року - 25 липня 2014 року, і саме, починаючи з травня 2014 року банк нараховує пеню.
 
19 липня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на Київського апеляційного суду від 23 червня 2023 року у цій справі.
 
Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
 
Тож, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах. 
 
Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт                        1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду (абзац 2 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.
 
Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.
 
У випадку оскарження судових рішень на підставі частини четвертої статті 389                ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини першої статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.
У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої статті 411                     ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.
 
У поданій касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявниця посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує, зокрема, що апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
 
Проте, наявність підстав, передбачених пунктом 1 частини третьої статті 411                    ЦПК України (якщо суд не дослідив зібрані у справі докази), може бути підставою для скасування судових рішень лише за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. 
 
Саме по собі посилання у касаційній скарзі на пункт 1 частини третьої статті 411                    ЦПК України без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
 
Крім того, посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
 
Наведене свідчить про невиконання заявницею вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
 
Верховний Суд роз`яснює заявниці положення статті 400 ЦПК України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що коректне зазначення підстав касаційного оскарження та їх належне обґрунтування є обов`язковою умовою щодо оформлення касаційної скарги, яке необхідне для вирішення питання про відкриття касаційного провадження та для подальшого розгляду касаційної скарги.  
 
У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V,             p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
Враховуючи те, що заявниця не виконала вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судового рішення, така скарга підлягає поверненню заявниці.
 
Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
 
Керуючись статями 389, 393 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 23 червня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа- Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними повернути заявниці.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Суддя                                                                                                        О. В. Ступак