Справа № 161/11686/22 	Головуючий у 1 інстанції: Присяжнюк Л. М. 	
Провадження № 22-ц/802/617/23  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 серпня 2023 року                                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.
з участю секретаря судового засідання Черняк О. В.,
представника відповідача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, за апеляційною скаргою представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 – ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 квітня 2023 року,
                                        В С Т А Н О В И В:
У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернулася в суд із зазначеними позовом.
Покликалась на те, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 29 жовтня 2005 року по 29 серпня 2022 року, який був розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області. За час проживання у шлюбі вони за спільні кошти придбали автомобіль Renault Megane, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та земельну ділянку площею 0,0600 га, розташовану у садівничому товаристві «Струмівка» в селі Лище, Луцького району, Волинської області, кадастровий номер: 0722883600:01:002:2122, на якій знаходиться старий садовий будинок. Все це майно було зареєстроване за відповідачем ОСОБА_3 .
Крім того позивач вказувала, що на зазначеній земельній ділянці вони розпочали будівництво нового садового будинку, вся технічна документація на який оформлена на відповідача.
Оскільки транспортний засіб є річчю неподільною, а щодо розподілу іншого нерухомого майна вони з відповідачем не дійшли згоди, ОСОБА_2 , просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на свою користь 96746 грн – грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки Renault Megane, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , та визнати за нею право власності на 1/2 частки у земельній ділянці площею 0,0600 га, кадастровий номер 0722883600:01:002:2122, та садових будинках на ній розташованих, що за адресою: АДРЕСА_1 , і стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати по справі.
У жовтні 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,  визнання майна особистою приватною власністю.
Покликався на ті обставини, що спірна земельна ділянка та незавершений будівництвом житловий будинок, які розташовані по АДРЕСА_1 , на території садівничого товариства «Струмівка», були придбані ним за свої особисті кошти та гроші, які він отримав від своєї матері із-за кордону. 
У зв`язку із чим ОСОБА_3 просив суд визнати земельну ділянку та незавершений будівництвом житловий будинок ступінь готовності якого становить 19 %, що розташовані по АДРЕСА_1 на території садівничого товариства «Струмівка», його особистою приватною власністю та погодився сплатити на користь ОСОБА_2 96746 грн – половину вартості спірного автомобіля, який знаходиться у нього.
17 жовтня 2022 року ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області зустрічний позов заявлений ОСОБА_3 був прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_2 .
Ухвалою цього ж суду від 21 лютого 2023 року первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя в частині позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частки садового будинку залишено без розгляду.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 квітня 2023 року первісний позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0600 га, кадастровий номер 0722883600:01:002:2122, що за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Лище, садівниче товариство «Струмівка». Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 96746 грн в рахунок компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки Renault Megane, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 .
У задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю відмовлено.
03 травня 2023 року додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області у відшкодуванні судових витрат на професійну правничу допомогу понесених позивачем за первісним позовом ОСОБА_2 відмовлено.
Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим, прийнятим судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 – ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічну позовну заяву задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення у даній справі, невірно застосував норми матеріального права та допустив невідповідність зроблених висновків обставинам справи і як наслідок, дійшов передчасного висновку про підставність вимог позивача у первісному позові і задовольнив її позов.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Заслухавши пояснення представника відповідача за первісним позовом, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, визнаючи за позивачем за первісним позовом ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки нерухомого майна – земельної ділянки та стягуючи з відповідача ОСОБА_3 на користь останньої грошову компенсацію 1/2 частки вартості автомобіля Renault Megane, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , суд першої інстанції виходив з того, що вказане майно є спільною сумісною власністю сторін спору як таке, що набуте ними в період шлюбу за спільні кошти і їх частки у цьому майні є рівними та становлять по 1/2. 
Такий висновок суду є правильний.
Встановлено, що з 29 жовтня 2005 року по 29 серпня 2022 року сторони ОСОБА_2   та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 серпня 2022 року було розірвано. Дані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями: свідоцтва про шлюб, виданого 27 грудня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 серпня 2022 року про розірвання шлюбу.
Крім того встановлено, що під час проживання у шлюбі, сторонами спору за спільні кошти було придбано автомобіль Renault Megane, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , реєстраційний номер  НОМЕР_1 (дата реєстрації права власності 29 березня 2016 року) та спірна земельна ділянка, площею 0,0600 га, розташована у садівничому товаристві «Струмівка» с. Лище, Луцького району Волинської області, кадастровий номер: 0722883600:01:002:2122 (дата реєстрації права власності 23 червня 2020 року за договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Першої Луцької нотаріальної контори Волинської області Мудрик О. Є.), що були зареєстровані за відповідачем за первісним позовом ОСОБА_3 . У п. 5.2 договору купівлі-продажу земельної ділянки зазначено, що предмет договору набувається ОСОБА_3 у спільну сумісну власність подружжя, за згодою дружини покупця ОСОБА_2 .
Згідно звіту про оцінку колісних транспортних засобів від 30 вересня 2022 року, наданого відповідачем ОСОБА_3 , вартість автомобіля Renault Megane, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , реєстраційний номер  НОМЕР_1 , дорівнює 193492 грн.
Як убачається з копії технічного паспорта на об`єкт незавершеного будівництва - садовий будинок по АДРЕСА_1 , у садівничому товаристві «Струмівка», виготовленого на замовлення відповідача ОСОБА_3 , готовність даного об`єкта будівництва, станом на 01 квітня 2022 року, становить 19 %.
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення міститься у статті 368 ЦК України.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами статті 70 СК України.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, Великої Палати Верховного Суду від 21 листопад 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, провадження № 14-114цс20.
Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Аналіз наведених правових норм дає підстави вважати, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Тому закон встановив презумпцію спільності інтересів подружжя і сім`ї.
Аналогічні правові висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, провадження № 14-712цс19.
Отже, будь-які правочини чи дії, спрямовані на отримання майна, вчинені одним із подружжя під час шлюбу, вважаються такими, що вчинені в інтересах подружжя і сім`ї.
Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
Отже, встановивши ті обставини, що сторони спору за час перебування у шлюбі придбали: автомобіль Renault Megane, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 та земельну ділянку площею 0,0600 га, розташовану в садівничому товаристві «Струмівка» по АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 0722883600:01:002:2122, які були зареєстровані за відповідачем за первісним позовом ОСОБА_3 , і останнім не були надані суду належні і допустимі докази, які б безспірно свідчили про набуття спірної земельної ділянки за його особисті кошти, чи кошти третіх осіб, суд першої інстанції, на думку колегії судів, дійшов вірного висновку, що вказане вище майно слід вважати спільною сумісною власністю подружжя та цілком підставно і обґрунтовано задовольнив первісний позов ОСОБА_2 та відмовив у задоволенні зустрічного позову поданого ОСОБА_3 .
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування не вбачає.
Наведені представником відповідача за первісним позовом в апеляційній скарзі доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування оскаржуваного ним рішення, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм матеріального права та обставин справи, яким суд першої інстанції дав вірну правову оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,
                                               У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 – ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 квітня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді