___
Верховний
Суд
 
Ухвала                                                              
                                                                                      
26 липня 2023 року                                                                      
м. Київ
                                                                                
справа № 676/192/20
провадження № 61-1097св22 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І., 
суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В.,                  Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач - заступник керівника Кам`янець-Подільської окружної прокуратури в інтересах держави,
відповідачі: Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Форк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Зарус-Інвест», Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Еко-Граунд», 
третя особа - ОСОБА_2 ,
 	
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Зарус-Інвест» на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2021 року у складі судді Шевцової Л. М. та постанову Хмельницького апеляційного суду                            від 16 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Грох Л. М., Гринчука Р. С.,                         Костенка А. М.
 
у справі за позовом заступника керівника Кам`янець-Подільської окружної прокуратури в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Форк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Зарус-Інвест», Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Еко-Граунд»,                              третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсним наказу, витребування земельної ділянки,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
Заступник керівника Кам`янець-Подільської окружної прокуратури звернувся у січні 2020 року до суду з вищевказаним позовом в інтересах держави, який змінив у процесі розгляду справи, і остаточно просив:
- визнати недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області (далі - ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області) від 17 жовтня 2017 року № 22-20918-СГ, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 6822484100:02:003:0400 для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що знаходиться за межами населених пунктів Колодіївської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області; 
- витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Зарус-Інвест» (далі - ТОВ «Зарус-Інвест») та Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Еко-Граунд» (далі - ТОВ «Агро-Еко-Граунд») на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області земельну ділянку з кадастровим номером 6822484100:02:003:0400 площею 2 га, що розташована за межами населених пунктів Колодіївської (Китайгородської) сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області в координатах, межах та конфігурації, що була передана відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 17 жовтня     2017 року № 22-20918-СГ ОСОБА_1 .
Зазначений позов мотивований тим, що наказом ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 17 жовтня 2017 року № 22-20918-СГ затверджено документацію із землеустрою, надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер 6822484100:02:003:0400) та передано у власність для ведення особистого селянського господарства. 
На підставі зазначеного наказу 17 жовтня 2017 року зареєстровано право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку.
Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 27 жовтня 2017 року               № 5580 право власності ОСОБА_1 на цю земельну ділянку припинено та                   27 жовтня 2017 року зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Форк» (далі - ТОВ «Форк»).
ТОВ «Форк» об`єднало земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер 6822484100:02:003:0400) з іншими земельними ділянками та створило об`єкт речового права - земельну ділянку з кадастровим номером 6822484100:02:003:0531.
На підставі договору купівлі-продажу від 14 грудня 2017 року ТОВ «Форк» відчужило земельну ділянку з кадастровим номером 6822484100:02:003:0531 ОСОБА_2 . 
У подальшому земельна ділянка з кадастровим номером 6822484100:02:003:0531 за заявою ОСОБА_2 поділена на дві земельні ділянки площею по 44 га кожна із кадастровими номерами 6822484100:02:003:0532 та 6822484100:02:003:0533.
ОСОБА_2 на підставі акта приймання-передачі майна від 13 березня 2018 року вніс до статутного капіталу ТОВ «Зарус-Інвест» земельні ділянки з кадастровими номерами 6822484100:02:003:0532 та 6822484100:02:003:0533, які на підставі договору оренди землі від 20 березня 2018 року перебувають в оренді ТОВ «Агро-Еко-Граунд».
Наказ ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 17 жовтня 2017 року                                   № 22-20918-СГ підлягає визнанню недійсним, оскільки ОСОБА_1 незаконно отримав у власність земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер 6822484100:02:003:0400) для ведення ОСГ, оскільки мав у власності на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Київській області № 10-13451/15-17-СГ від 31 липня 2017 року (право зареєстровано 21 серпня 2017 року) земельну ділянку площею              2 га (кадастровий номер 3221288400:07:035:0003) для ведення особистого селянського господарства, що розташована за межами населених пунктів Світильнівської сільської ради Броварського району Київської області та використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки даного виду використання. 
Оскільки ОСОБА_1 не мав права на отримання зазначеної земельної ділянки у власність, в подальшому земельна ділянка ним була відчужена поза волею її власника - держави, в силу положень статті 388 ЦК України власник має право витребувати це майно у її набувача ТОВ «Зарус-Інвест».
Враховуючи наявність орендних відносин між ТОВ «Зарус-Інвест» та ТОВ «Агро-Еко-Граунд» без припинення права оренди ТОВ «Агро-Еко-Граунд» на спірну земельну ділянку неможливо повернути державі земельну ділянку з кадастровим номером 682248184100:02:003:0400.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області рішенням                            від 11 травня 2021 року позов задовольнив.
Визнав недійсним наказ ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області                                              № 22-20918-СГ від 17 жовтня 2017 року, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер 6822484100:02:003:0400), для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що знаходиться за межами населених пунктів Колодіївської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області.
Витребував у ТОВ «Зарус-Інвест» та ТОВ «Агро-Еко-Граунд» на користь держави в особі ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області земельну ділянку з кадастровим номером 6822484100:02:003:0400, загальною площею 2 га, що розташована за межами населених пунктів Колодіївської (Китайгородської) сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, в координатах, межах та конфігурації, що була передана відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру в Хмельницькій області від 17 жовтня 2017 року № 22-20918-СГ, ОСОБА_1 .
Повернув Хмельницькій обласній прокуратурі 3 842 грн надмірно сплачених судових витрат.
Стягнув з ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області, ОСОБА_1 ,  ТОВ «Зарус-Інвест», ТОВ «Агро-Еко-Граунд» на користь прокуратури Хмельницької області витрати по оплаті судового збору по 960,50 грн з кожного.
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що  ОСОБА_1 , зловживаючи своїм правом, набув спірну земельну ділянку у власність внаслідок вчинення неправомірних дій, а саме не повідомив ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області про те, що раніше скористався правом на безоплатну приватизацію земельної ділянки для аналогічних потреб, отримав незаконні переваги порівняно з іншими громадянами, чим порушено суспільний інтерес на законність у цій сфері, оскільки кожен громадянин має право лише одноразово використати своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для певної категорії потреб, а тому наказ про передачу відповідачу даної земельної ділянки підлягає скасуванню.
Оскільки оспорюваний наказ є недійсним, тому підлягають задоволенню позовні вимоги про витребування земельної ділянки в координатах, межах та конфігурації, що була передана на підставі вказаного наказу.
Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Враховуючи наявність орендних відносин між ТОВ «Зарус-Інвест» та ТОВ «Агро-Еко-Граунд» з урахуванням законодавчих змін, скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію прав на земельну ділянку з кадастровим номером 682248184100:02:003:0400 без прийняття судом рішення про припинення права оренди земельних ділянок 6822484100:02:003:0532 та 6822484100:02:003:0533 є неможливим.
Позовна вимога щодо скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно державної реєстрації права власності ТОВ «Зарус-Інвест» та право оренди ТОВ «Агро-Еко-Граунд» на земельну ділянку з кадастровим номером 6822484100:02:003:0531 пред`явлена в іншому позові та перебуває на розгляді Кам`янець-Подільського міськрайонного суду.
Хмельницький апеляційний суд постановою від 16 грудня 2021 року апеляційну скаргу ТОВ «Зарус-Інвест» залишив без задоволення, а рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2021 року залишив без змін.
Постанову апеляційний суд мотивував тим, що задовольняючи позов суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що земельна ділянка вибула з власності держави поза її волею, наказ ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області                                  від 17 жовтня 2017 року, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, прийнятий з порушенням вимог частини першої статті 121, частини четвертої статті 116 ЗК України та є незаконним. Держава уповноважена витребувати земельну ділянку, яка набута в порядку безоплатної приватизації від ТОВ «Зарус-Інвест», як добросовісного набувача, та ТОВ «Агро-Еко-Граунд», як орендаря.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
Представник ТОВ «Зарус-Інвест» - адвокат Сергійчук Ю. В. у січні 2022 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 16 грудня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині витребування у ТОВ «Зарус-Інвест» та ТОВ «Агро-Еко-Граунд» на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області спірної земельної ділянки та в частині стягнення з ТОВ «Зарус-Інвест» витрат на оплаті судового збору і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про витребування зазначеної земельної ділянки.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що судами попередніх інстанцій не досліджено, чи встановив прокурор бездіяльність ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області щодо неповернення у власність держави спірної земельної ділянки та у чому полягає така бездіяльність. У матеріалах справи відсутні докази звернення прокурора до ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області з повідомленням про наявність підстав для здійснення представництва.
Прокурор фактично звернувся із позовом на захист прав та інтересів                                            ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області, яке наділено повноваженнями щодо розпорядження спірними земельними ділянками, є самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю щодо здійснення захисту прав та охоронюваних законом інтересів держави в судовому порядку.
Прокурором не дотримано порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», для звернення до суду з відповідним позовом та наявності законних підстав для представництва прокурором інтересів держави, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області не може чи не бажає здійснювати захист інтересів держави та звертатися до суду з відповідним позовом.
Судами попередніх інстанцій не враховано правові висновки, висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 та у постанові Верховного Суду від 05 листопада 2020 року у справі № 910/21377/17.
Позовна заява підписана заступником керівника Кам`янець-Подільської місцевої прокуратури без долучення до позовної заяви документів, які підтверджують його повноваження, що є порушенням частини другої статті 175 ЦПК України.
Таким чином, при встановленні правомірності підписання позовної заяви заступником керівника Кам`янець-Подільської місцевої прокуратури, судами попередніх інстанцій не враховано правовий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постановах Верховного Суду                    від 25 вересня 2019 року у справі № 819/198/17 та від 27 травня 2020 року у справі № 819/478/17.
Станом на час звернення до суду із цим позовом, об`єкт - земельна ділянка, яку просить витребувати прокурор, не існує як об`єкт цивільного права, її кадастровий номер скасований, відповідно були відсутні підстави для задоволення позову про витребування такої земельної ділянки (правовий висновок, висловлений у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18).
Згідно з правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, обрання неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Однак зазначений висновок також не був врахований судами.
Правові підстави для задоволення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння відсутні, оскільки на земельні ділянки, у які входить спірна земельна ділянка, накладено арешт в рамках кримінального провадження (правова позиція Верховного Суду, висловлена у постановах від 15 травня 2018 року у справі № 335/12096/15-ц, від 23 травня 2018 року у справі № 569/4374/16-ц,                       від 19 червня   2019 року у справі № 914/1671/17 та від 19 листопада 2019 року у справі № 755/9215/15-ц, які також не були враховані судами).
При встановленні правомірності задоволення вимог про витребування земельної ділянки при відсутності належних доказів того, що спірна земельна ділянка належить державі - ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області, судами не враховано висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Від керівника Кам`янець-Подільської окружної прокуратури у травні 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому заявник просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що звернення прокурора до суду у цих правовідносинах спрямовано на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної форми власності.
Заявником безпідставно ототожнено правовий статус особи, яка представляє конкретну юридичну особу, та прокурора, який здійснює представництво інтересів держави відповідно до статті 131-1 Конституції України.
Спірна земельна ділянка була об`єднана з іншими земельними ділянками, внаслідок чого утворилася нова земельна ділянка, якій присвоєно інший кадастровий номер, і обтяжена у рамках кримінального провадження, не можуть бути перешкодою для захисту права державної власності на землю. Посилання ТОВ «Зарус-Інвест» на неможливість витребування у нього спірної земельної ділянки не відповідають закону та фактичним обставинам справи.
Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать правовим позиціям Верховного Суду.
Посилання у касаційній скарзі на неврахування судами правових позицій Великої Палати Верховного Суду, висловлених у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 та у постановах Верховного Суду від  15 травня 2018 року у справі                 № 335/12096/15-ц, від 23 травня 2018 року у справі № 569/4374/16-ц,                                          від 13 листопада 2019 року у справі № 755/9215/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 914/1671/17 є помилковими, оскільки зазначені висновки стосуються інших правовідносин, ніж ті, які є предметом розгляду судів першої та апеляційної інстанцій.
На час прийняття оспорюваного наказу та пред`явлення позову повноваження щодо розпорядження землею цієї категорії належало державі в особі ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області, тому прокурор правомірно звернувся із цим позовом як самостійний позивач.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 26 квітня 2022 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області.
Справа № 676/192/20 надійшла до Верховного Суду 20 червня 2022 року.
Верховний Суд ухвалою від 07 липня 2022 року справу призначив до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Верховний Суд ухвалою від 10 серпня 2022 року зупинив касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 676/7428/19 (провадження № 61-361сво22). 
Верховний Суд ухвалою від 28 червня 2023 року поновив касаційне провадження у цій справі.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Наказом ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 17 жовтня 2017 року                             № 22-20918-СГ затверджено документацію землеустрою та надано ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 6822484100:02:003:0400 із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.
17 жовтня 2017 року право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_1 .
На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 жовтня 2017 року                     № 1231 право власності ОСОБА_1 на зазначену земельну ділянку припинено і того ж дня зареєстровано за ТОВ «Форк».
На підставі технічної документації із землеустрою щодо об`єднання земельних ділянок від 01 листопада 2017 року, розробленої ТОВ «Інститут землеустрою «право на землю», за заявою ТОВ «Форк» шляхом об`єднання земельних ділянок, в тому числі з кадастровим номером 6822484100:02:003:0400, утворено земельну ділянку з кадастровим номером 6822484100:02:003:0531.
ТОВ «Форк» на підставі договору купівлі-продажу від 14 грудня 2017 року відчужило земельну ділянку з кадастровим номером 6822484100:02:003:0531 ОСОБА_2 .
В подальшому земельна ділянка з кадастровим номером 6822484100:02:003:0531 за заявою ОСОБА_2 була поділена на дві ділянки площею по 44 га з кадастровими номерами 6822484100:02:003:0532 та 6822484100:02:003:0533.
05 січня 2018 року зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на зазначені земельні ділянки.
ОСОБА_2 17 березня 2018 року на підставі акта приймання-передачі майна вніс до статутного капіталу ТОВ «Зарус-Інвест» земельні ділянки з кадастровими номерами 6822484100:02:003:0533 (площею 44 га) та 6822484100:02:003:0532 (площею 44 га).
На даний час земельні ділянки з кадастровим номером 6822484100:02:003:0532 та 6822484100:02:003:0533 на підставі договору оренди землі від 20 березня 2018 року перебувають в оренді ТОВ «Агро-Еко-Граунд».
На підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Київській області від 31 липня 2017 року                   № 10-13451/15-17-сг ОСОБА_1 отримав у приватну власність земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3221288400:07:035:0003 - для ведення особистого селянського господарства, що розташована за межами населених пунктів Світильнівської сільської ради Броварського району Київської області.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.
Застосовуючи ці критерії, Верховний Суд дійшов переконання, що наявні підстави для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступлення від висновку, викладеного у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10 грудня 2021 року у справі                      № 924/454/20, від 22 листопада 2022 року у справі № 924/94/20, від 07 грудня                      2022 року у справі № 924/144/20, від 31 січня 2023 року у справі № 924/504/20, з огляду на таке.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци 1, 2 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1-3 частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Отже, що системне тлумачення положень частин третьої-п`ятої статті 56 ЦПК України і частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Водночас тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом.
При цьому розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).
Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
«Нездійснення захисту» має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
«Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Отже, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Разом з тим прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
Оскільки повноваження органів влади, зокрема, і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі                             № 587/430/16-ц).
Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманими від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
Суд зобов`язаний дослідити: чи знав відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами третьою, четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 56, 185 ЦПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.
При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі                              № 912/2385/18 викладено такі правові висновки … «прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим».
Отже, вирішуючи питання про наявність підстав, визначених частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», для представництва прокурором інтересів держави у суді у спірних правовідносинах, суди під час розгляду справ                     № 924/454/20, № 924/94/20, № 924/144/20, № 924/504/20 мали визначити наявність права звернення прокурора з позовом в інтересах саме ГУ Держгеокадастру, який допустив порушення під час здійснення своїх повноважень щодо розпорядження спірними земельними ділянками.
Враховуючи викладене, колегія суддів не погоджується з позицією Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду та вважає за необхідне відступити від такої позиції щодо можливості прокурора звертатись з позовом в інтересах  Держгеокадастру якщо підставою для переходу майна були незаконні розпорядження Держгеокадастру, які стали в подальшому підставою для витребовування майна, або ж звернення (як у цій справі) з позовом в інтересах держави, зокрема до відповідача Держгеокадастру.
Крім того, відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18, пункти 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду.
Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження                                      № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13)). 
Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (buchbesitz (нім. - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 70)). 
З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі ТОВ, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.
З огляду на викладене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна.
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі                      № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) звертала увагу, що володіння як фактичний стан слід відрізняти від права володіння. Зокрема, права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна (частина перша статті 317 ЦК України), незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість така особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може.
Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду викладала висновок про те, що відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном його фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на таке майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. У таких випадках підлягає застосуванню стаття 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов).
Велика Палата Верховного Суду також у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) також звернула увагу на те, що вона вже викладала подібні за змістом висновки у своїй постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19). У пункті 7.27 цієї постанови зазначено: «Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож  у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок». Водночас використання у першому реченні слів «(тимчасовим володільцем)» може справляти хибне враження, ніби зайняття земельної ділянки може означати заволодіння (хоч би і тимчасове) цією ділянкою порушником, за яким не зареєстроване право власності, що не відповідало би принципу реєстраційного посвідчення володіння; тому зазначені слова є зайвими. Крім того, за змістом статті 391 ЦК України негаторний позов застосовується для захисту від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а не права володіння (яке належить власнику незалежно від вчинених щодо нього порушень); тому слово «права» у першому реченні є зайвим. З метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду відступає від наведеного висновку шляхом уточнення, виклавши його перше речення так: зайняття земельних ділянок, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цими ділянками.
Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду у постанові                                                         від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) частково відступила від висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження                       № 14-181цс18) про те, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, шляхом його уточнення і зазначила, що «визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння».
Відповідачем за позовними вимогами про витребування (повернення, стягнення) нерухомого майна завжди є особа, за якою зареєстроване право на нерухоме майно, оскільки саме така особа як книжковий володілець (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 70), від 23 листопада 2021 року у справі                                   № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 61) та постанови Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 329/1114/19-ц, від 01 серпня 2021 року у справі № 329/253/20, від 21 квітня 2022 року у справі № 759/10589/13-ц) може бути позбавлена майна в разі задоволення позову.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Великої Палати Верховного Суду                         від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 54), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження                                         № 14-125цс20, пункт 76).
Разом з тим Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду, розглядаючи справи № 924/454/20, № 924/94/20, № 924/144/20, № 924/504/20, предмети, суб`єктний склад та підстави позову яких є подібними як у справі, що розглядається, дійшов висновку про витребування спірних земельних ділянок у ТОВ «Зарус-Інвест» та ТОВ «Агро-Еко-Граунд» на користь держави в особі ГУ Держгеокадастру, при тому, що право власності на спірні земельні ділянки на час подання позову зареєстровано за ТОВ «Зарус-Інвест» та передано у користування у ТОВ «Агро-Еко-Граунд».
Крім того, чинним законодавством України не передбачено «солідарного» витребування майна з чужого незаконного володіння.
Отже, колегія суддів не погоджується з позицією Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду щодо того, що витребування майна у орендаря є ефективним способом захисту та вважає таким способом захисту - негаторний позов, тому наявні підстави для відступу від висновку, викладеного у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду                                від 10 грудня 2021 року у справі № 924/454/20, від 22 листопада 2022 року у справі № 924/94/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 924/144/20, від 31 січня                    2023 року у справі № 924/504/20, щодо одночасного витребування майна від особи, якою зареєстровано право власності на земельну ділянку, і від орендаря.
Разом з тим, відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини «суд, встановлений законом» має бути утворений безпосередньо на підставі закону, діяти в законному складі в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 188 ЦПК України (аналогічні положення закріплені у частині першій, другій, четвертій статті 173 ГПК України)в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Суд з урахуванням положень частини першої цієї статті може за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи об`єднати в одне провадження декілька справ за позовами: 1) одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача; 2) одного й того самого позивача до різних відповідачів; 3) різних позивачів до одного й того самого відповідача. Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.
Позивач звернувся до суду з такими позовними вимогами: 
1) визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,00 га з кадастровим номером 6822484100:02:003:0400 для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що знаходиться за межами населених пунктів Колодіївської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області; 
2) витребування у ТОВ «Зарус-Інвест» та ТОВ «Агро-Еко-Граунд») на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області земельну ділянку з кадастровим номером 6822484100:02:003:0400 площею 2,00 га, що розташована за межами населених пунктів Колодіївської (Китайгородської) сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області в координатах, межах та конфігурації, що була передана відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 17 жовтня 2017 року № 22-20918-СГ ОСОБА_1 .
Відповідно до статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. 
Згідно зі статтею 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду                           від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі                                                     № 569/17272/15-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72),                              від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня                       2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі                     № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55), від 22 червня                      2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі                              № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада                         2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі                       № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20                               (пункт 8.31)).
У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження                        № 14-182цс21) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не повинне породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.
Крім того, спосіб захисту права або інтересу повинен бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)).
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 15 травня 2018 року у справі № 911/4144/16 (провадження № 12-71гс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 911/2034/16 зазначила, що справи у спорах, що виникають із земельних відносин, у яких беруть участь суб`єкти господарської діяльності, проте предмет спору в яких безпосередньо стосується прав і обов`язків фізичних осіб, підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства. У справі № 911/4144/16 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що доводи суду апеляційної інстанції, що власник спірної земельної ділянки (фізична особа) не був зазначений позивачем під час подання позову як відповідач, оскільки спірна земельна ділянка не була виділена в натурі на місцевості й знаходиться у володінні та користуванні товариства, не можуть бути підставою для розгляду спору господарськими судами, адже предмет спору безпосередньо стосується прав і обов`язків такої фізичної особи.
У постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 587/2135/16-ц, від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що спір про цивільне право є таким незалежно від того, чи здійснено на підставі оскарженого договору оренди державну реєстрацію права оренди земельної ділянки з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства, чи заявлена, окрім іншої, також вимога про визнання недійсним оскарженого договору, на підставі якого державний реєстратор прийняв оскаржене рішення, а також незалежно від того, яку з цих вимог позивач вважає основною, а яку - похідною.
Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права оренди земельної ділянки треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на земельну ділянку іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо тієї ж земельної ділянки. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснений аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь державного реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) не змінює цивільно-правового характеру спору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 та інші).
У справі за позовом приватного підприємства (первинного орендаря) до фізичних осіб (власників земельної ділянки), товариства (останнього орендаря), відділу з питань державної реєстрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ГУ Держгеокадастру, про визнання недійсними договорів оренди та скасування рішень про державну реєстрацію права оренди - Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що спір є приватноправовим і з огляду на суб`єктний склад учасників спору його слід розглядати за правилами цивільного судочинства (постанова від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18).
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 15 травня 2018 року у справі                 № 911/4144/16 (провадження № 12-71гс18), від 01 жовтня 2019 року у справі                   № 911/2034/16 зазначила, що справи у спорах, що виникають із земельних відносин, у яких беруть участь суб`єкти господарської діяльності, проте предмет спору в яких безпосередньо стосується прав і обов`язків фізичних осіб, підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства. У справі № 911/4144/16 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що доводи суду апеляційної інстанції, що власник спірної земельної ділянки (фізична особа) не був зазначений позивачем під час подання позову як відповідач, оскільки спірна земельна ділянка не була виділена в натурі на місцевості й знаходиться у володінні та користуванні товариства, не можуть бути підставою для розгляду спору господарськими судами, адже предмет спору безпосередньо стосується прав і обов`язків такої фізичної особи.
У цій справі предметом спору є земельна ділянка, яка на думку прокурора незаконно  вибула із власності держави на користь фізичної особи, а згодом була відчужена декілька разів на користь юридичних та фізичних осіб. Заявлені позовні вимоги стосуються як фізичних осіб так і юридичних. 
У статті 48 ЦПК України вказано, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до участі у справі у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Відповідно до статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо:                        1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави;                  3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.
Відповідно до частини першої статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.
Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
Предметом доказування у цій справі є незаконність вибуття із власності  держави та набуття фізичною особою спірної земельної ділянки. Вимоги заявлені в цій частині позову є основними. Від задоволення позову в цій частині залежить і вирішення вимог направлених на повернення державі спірної земельної ділянки. У цій справі це вимоги про витребування земельної ділянки від останнього її набувача, яким є юридична особа. Такі вимоги очевидно є похідними, оскільки повністю залежать від вирішення основної. 
Отже, позивачем було правомірно об`єднано декілька вимог з єдиним предметом спору, пов`язаних між собою підставою виникнення, поданими доказами, як основні та похідні позовні вимоги і така справа мала б розглядатись в порядку цивільного судочинства.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі               № 569/2749/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 755/13532/15-ц,                            від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 303/2408/16-ц та інших зроблено правовий висновок про те, що позовні вимоги до кількох відповідачів, серед яких є хоча б одна фізична особа, мають розглядатися в одному провадженні, якщо такі вимоги однорідні, нерозривно пов`язані між собою та від вирішення однієї з них залежить вирішення інших вимог. Розгляд справи в межах одного виду судочинства є більш прогнозованим і відповідає принципу правової визначеності.
Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 27 жовтня                    2021 року у справі № 127/6686/21 (провадження № 61-12983св21) та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19 (провадження № 14-65цс22).
Згідно з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.
Застосовуючи ці критерії, Верховний Суд дійшов переконання, що наявні підстави для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з таких підстав.
У Верховному Суді перебувають на розгляді цивільні справи, які стосуються, зокрема, проблематики юрисдикції розгляду позовних вимог заступника керівника Кам`янець-Подільської окружної прокуратури в інтересах держави про витребування майна в юридичної особи - орендаря, які виникли з правовідносин на підставі договору оренди земельної ділянки, укладеного з юридичною особою як власником земельної ділянки, та які поєднані з позовними вимогами про визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність фізичній особі земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності.
Правова проблема полягає у: 1) відсутності висновку Великої Палати Верховного Суду щодо юрисдикції спорів, у яких одночасно заявлені прокурором в інтересах держави про витребування майна у юридичних осіб, одна з яких є власником земельної ділянки, на користь держави, та які поєднані з позовними вимогами про визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність фізичній особі земельну ділянку із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності; 2) наявності різних рішень Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду у справах, де предмет, суб`єктний склад та підстави в зазначених справах є подібними із цією справою;                  3) значній кількості спорів, що перебувають на розгляді в судах та можуть бути винесені на вирішення суду, де предмет, суб`єктний склад та підстави в зазначених справах є подібними із цією справою.
Існує і якісний критерій, що свідчить про наявність виключної правової проблеми. 
Аналіз судової практики свідчить, що суди застосовують різний підхід до вирішення питання юрисдикції в такій категорії справ.
Зокрема, Верховний Суд у справі № 676/196/20 (провадження № 61-18836св21), (суб`єктний склад: позивач - заступник керівника Кам`янець-Подільської окружної прокуратури, відповідачі: ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області,                     ОСОБА_3 , ТОВ «Форк»,ТОВ «Зарус-Інвест», ТОВ «Агро-Еко-Граунд»), предмет та підстави позову якої є подібними як у справі, що розглядається, залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій в частині позовних вимог заступника керівника Кам`янець-Подільської місцевої прокуратури в інтересах держави про витребування у ТОВ «Зарус-Інвест» та ТОВ «Агро-Еко-Граунд» на користь держави в особі                             ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області земельної ділянки.
Разом з тим, Верховний Суд під час розгляду справ № 676/7424/19 (провадження        № 61-1103св22), № 676/7426/19-ц (провадження № 61-5738св22), № 676/7423/19 (провадження № 61-5710св22), 676/181/20 (провадження № 61-3098св22),                             № 676/197/20 (провадження № 61-355св22), № 676/195/20 (провадження                                  № 61-21245св21), № 676/8023/19 (провадження № 61-20998св21), № 676/7428/19 (провадження № 61-361сво22) предмети, суб`єктний склад та підстави позову яких є також подібними як у справі, що розглядається, дійшов висновку про закриття провадження в частині позовних вимог заступника керівника Кам`янець-Подільської місцевої прокуратури в інтересах держави про витребування у                                ТОВ «Зарус-Інвест» та ТОВ «Агро-Еко-Граунд» на користь держави в особі                                  ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області спірних земельних ділянок, оскільки вважав, що позовні вимоги за своїм суб`єктним складом повинні розглядатися в господарському судочинстві.
Крім того, у Верховному Суді перебувають справи № 676/180/20 (провадження                     № 61-5823св22), № 676/186/20 (провадження № 61-18829св21), № 676/8022/19 (провадження № 61-18527св21), № 676/8118/19 (провадження № 61-21164св21),                № 676/187/20 (провадження № 61-1351св22), № 676/184/20 (провадження                             № 61-1809св22), № 676/7427/19 (провадження № 61-1572св22), № 676/51/21 (провадження № 61-1120св22), № 676/7986/19 (провадження № 61-19976св21),                  № 676/8117/19 (провадження № 61-6069св22), № 676/194/20 (провадження                             № 61-6706св22), предмети та підстави позову яких є подібними як у справі, що розглядається, проте їх розгляд не завершено.
Отже, судова практика в цій категорії спорів не може бути визнана сталою. Існує очевидна необхідність у формуванні єдиної правозастосовчої практики, і ці проблемні питання належать до компетенції Великої Палати Верховного Суду як інституції, діяльність якої спрямована на вирішення виключної правової проблеми в цілях забезпечення однакового застосування судами норм процесуального права.
При цьому однакове застосування норм права забезпечує правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдине застосування норм права поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, довіру до відправлення правосуддя, а також сприяє стабілізації обстановки у проблемному регіоні.
Колегія суддів зазначає, що при визначенні юрисдикції суду прагне запобігти ситуаціям штучного створення преюдиції чи ситуаціям, коли для вирішення одного спору потрібно ініціювати два і більше процесів у судах різних юрисдикцій. Рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті та захищати порушене право чи інтерес. Якщо для реалізації рішення суду потрібно ще раз звертатися до іншого суду й отримувати ще одне рішення - це означає, що обраний спосіб захисту (який часто зумовлений обмеженнями, що діють у певній юрисдикції) є неефективним. «Один спір - один процес» - це правило, якого Верховний Суд намагається дотримуватися і забезпечувати його через ухвалені правові висновки щодо юрисдикційності спорів.
Враховуючи викладене, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду зазначає, що позовні вимоги заступника керівника Кам`янець-Подільської окружної прокуратури в інтересах держави про витребування майна в юридичної особи - орендаря, які виникли з правовідносин на підставі договору оренди земельної ділянки, укладеного з юридичною особою як власником земельної ділянки поєднані з позовними вимогами про визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність фізичній особі земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, тому не підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.
Крім того, відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Згідно з частиною першою статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Частиною четвертою статті 414 ЦПК України передбачено, що у разі закриття судом касаційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача постановляє в порядку письмового провадження ухвалу про передачу справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків закриття провадження щодо кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, чи передачі справи частково на новий розгляд або для продовження розгляду. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.
Отже, у разі закриття провадження у справі в частині позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння справа не може бути передана для продовження розгляду до господарського суду, оскільки наявні інші нерозглянуті позовні вимоги, які є нерозривно пов`язані із позовними вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння і підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
Також Верховний Суд зазначає, що у разі закриття провадження у справі не позбавлений права звернутися з вимогами до юридичних осіб, які відповідають належному способу захисту, до господарського суду в загальному порядку.
Однак, згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.
Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).
Отже, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу.
Враховуючи викладене, позивач буде позбавлений права отримати судовий захист у разі не визнання судом поважними причин пропуску позовної давності.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.
Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
З огляду на викладене вище, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає, що наявні підстави для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступлення                               від висновку, викладеного у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10 грудня 2021 року у справі № 924/454/20,                   від 22 листопада 2022 року у справі № 924/94/20, від 07 грудня 2022 року у справі                              № 924/144/20, від 31 січня 2023 року у справі № 924/504/20, щодо того, що витребування майна у орендаря є ефективним способом захисту, а також щодо можливості прокурора звертатись з позовом в інтересах  Держгеокадастру якщо підставою для переходу майна були незаконні розпорядження Держгеокадастру, які стали в подальшому підставою для витребовування майна, та формування єдиної правозастосовчої практики у питанні того, що позовні вимоги прокурора в інтересах держави про витребування майна в юридичної особи - орендаря, які виникли з правовідносин на підставі договору оренди земельної ділянки, укладеного з юридичною особою як власником земельної ділянки поєднані з позовними вимогами про визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність фізичній особі земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності.
Керуючись частинами третьою, п`ятою статті 403, частиною четвертою статті 404, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ: 
 
Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 676/192/20 (провадження № 61-1097св22)за позовом заступника керівника Кам`янець-Подільської окружної прокуратури в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Форк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Зарус-Інвест», Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Еко-Граунд», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсним наказу, витребування земельної ділянки, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Зарус-Інвест» на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 16 грудня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
                                          
ГоловуючийА. І. Грушицький    Судді:С. О. Карпенко     І. В. Литвиненко    Є. В. Петров   В. А. Стрільчук