ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/6019/23                                     Головуючий у 1-й інстанції:  Соломко І.І. 
                                                                                      Суддя-доповідач:  Василенко Я.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  09 серпня 2023 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                              Василенка Я.М.,
суддів                                        Ганечко О.М., Кузьменка В.В., 
за участю секретаря                    Шляги А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15.06.2023 у справі за адміністративним позовом Чернігівської обласної прокуратури до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови, -
                                      В С Т А Н О В И В:
Чернігівська обласна прокуратура звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила: 
- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 21.04.2023 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 15.06.2023 позов задоволено.
Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та ОСОБА_1 звернулись із апеляційними скаргами, в яких вони просять скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що постановою державного виконавця підділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 10 червня 2022 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа від 18 серпня 2021 року № 620/4901/21 про зобов`язання Чернігівської обласної прокуратури поновити ОСОБА_1 з 23 квітня 2021 року у Чернігівській окружній прокуратурі Чернігівської обласної прокуратури на посаді, рівнозначній посаді прокурора Чернігівської місцевої прокуратури Чернігівської області. Вказаною постановою також зобов`язано боржника виконати рішення суду негайно.
07 липня 2022 року державним виконавцем у ВП № НОМЕР_1 винесено постанову про накладення штрафу в розмірі 5 100,00 грн. за невиконання боржником без поважних причин рішення у справі № 620/4901/21, яка оскаржена в судовому порядку.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду у справі № 620/4972/22 від 16 серпня 2022 року у задоволенні позову Чернігівської обласної прокуратури відмовлено повністю. 
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 620/4972/22 від 06 жовтня 2022 року рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2022 року скасовано; адміністративний позов Чернігівської обласної прокуратури задоволено; визнано протиправною та скасовано постанову відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про накладення штрафу від 07 липня 2022 року ВП № НОМЕР_1.
21 квітня 2023 року постановою державного виконавця у ВП № НОМЕР_1 на Чернігівську обласну прокуратуру накладено штраф у розмірі 5 100,00 грн. Вказана постанова обґрунтована тим, що перешкоди для виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2021 у справі № 620/4901/21, встановлені постановою Шостого апеляційного адміністративного суду № 620/4972/22, відсутні, оскільки ОСОБА_1 наказом Чернігівської обласної прокуратури від 27 січня 2023 року № 25 к звільнено з посади прокурора Чернігівської місцевої прокуратури Чернігівської області, а отже, на даний час рішення залишається невиконаним без поважних причин. 
Вважаючи протиправною постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 21.04.2023 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, позивач звернувся з даним позовом до суду першої інстанції.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 620/4972/22 встановлено, що факт поновлення ОСОБА_1 в органах прокуратури на посаді прокурора Чернігівської місцевої прокуратури Чернігівської області ще до відкриття виконавчого провадження є поважною причиною невиконання судового рішення в строк, зазначений у постанові державного виконавця відділу примусового виконання рішень від 10 червня 2022 року, а саме - негайно. Отже, встановлений постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 620/4972/22 факт поважних причин невиконання судового рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2021 року у справі № 620/4901/21 відповідно є преюдиційним у даній справі та не підлягає доказуванню, оскільки ухвалюючи таке рішення, суд надав оцінку рішенню державного виконавця про накладення штрафу в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1. З урахуванням встановлених обставин щодо визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу від 07липня 2022 року у ВП № НОМЕР_1 нівелюються обставини щодо невиконання боржником рішення суду без поважних причин, які покладені в основу постанови про накладення штрафу від 21 квітня 2023 року у вказаному виконавчому провадженні.
Апелянти у своїх скаргах зазначають, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення, судом порушено правильність застосування норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі. Зокрема, апелянти зазначають, що на час винесення спірної постанови від 21 квітня 2023 року, ОСОБА_1 не поновлено на посаді в Чернігівську окружну прокуратуру на рівнозначній посаді прокурора Чернігівської місцевої прокуратури, а отже рішення суду у справі № 620/4901/21 вважається невиконаним. Більше того, перешкоди для виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2021 у справі № 620/4901/21, встановлені постановою Шостого апеляційного адміністративного суду № 620/4972/22, відсутні, оскільки ОСОБА_1 наказом Чернігівської обласної прокуратури від 27 січня 2023 року № 25 к звільнено з посади прокурора Чернігівської місцевої прокуратури Чернігівської області, а отже, на момент винесення державним виконавцем спірного рішення, судове рішення залишається невиконаним без поважних причин.
Колегія суддів вважає доводи апелянтів обґрунтованими та не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).
Статтею 1 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначеніКонституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно із статтею 3 Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюютьсяЗаконом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (частина перша статті 5 Закону № 1404-VIII).
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII державний виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Пунктами 1, 16 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.
За правилами ч. 4 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.
Відповідно до частин першої та другої статті 63 Закону № 1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
За змістом ст.75 Закону №1404-VIII у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
Частиною 2 цієї статті передбачено, що у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
Наведені положення законодавства в контексті цієї справи свідчать про те, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання.
Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і направлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження.
Умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин. У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.
Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону №1404-VIII. Тобто на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Також, обов`язкове виконання рішення суду, в тому числі, суб`єктами наділеними владними повноваженнями, покладається Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції» від 17.07.1997. Отже її положення є обов`язковими для виконання Україною.
Стаття 6 вказаної Конвенції гарантує неухильність виконання рішення суду громадянами, юридичними особами та всіма органами влади України, до яких відноситься і Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області.
Тобто, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2021 року у справі № 620/4901/21 боржником не виконано та ОСОБА_1 в Чернігівській окружній прокуратурі Чернігівської обласної прокуратури на посаді, рівнозначній посаді прокурора Чернігівської місцевої прокуратури Чернігівської області - не поновлено.
Натомість, Чернігівська обласна прокуратура повідомила державного виконавця про поновлення ОСОБА_1 згідно з наказом від 04 лютого 2022 року № 27к в органах прокуратури на посаді прокурора Чернігівської місцевої прокуратури Чернігівської області з 23 квітня 2021 року.
Колегія суддів звертає увагу, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2021 року у справі № 620/4901/21 чітко визначено посаду, на якій належить поновити ОСОБА_1 - в Чернігівській окружній прокуратурі Чернігівської обласної прокуратури на посаді, рівнозначній посаді прокурора Чернігівської місцевої прокуратури Чернігівської області.
Вчинення боржником інших дій, зокрема й видача наказу від 04 лютого 2022 року № 27к про поновлення ОСОБА_1 з 23 квітня 2021 року в органах прокуратури на посаді прокурора Чернігівської місцевої прокуратури Чернігівської області - не свідчить про повне фактичне виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2021 року у справі № 620/4901/21.
При цьому, не погоджується колегія суддів з висновками суду першої інстанції щодо преюдиційного значення у даній справі на встановлений постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 жовтня 2022 року  № 620/4972/22 факт поважності причин невиконання судового рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2021 року у справі № 620/4901/21, з огляду на наступне.
Колегія суддів звертає увагу, що у вказаній вище постанові суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що, з огляду на положення ч. 1 ст. 18 Закону України «Про прокуратуру», які визначають, що перебування на посаді прокурора несумісне з обійманням посади в будь-якому органі державної влади, іншому державному органі, органі місцевого самоврядування та з представницьким мандатом на державних виборних посадах, факт поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Чернігівської місцевої прокуратури Чернігівської області є перешкодою для його поновлення в Чернігівській окружній прокуратурі Чернігівської обласної прокуратури на посаді, рівнозначній посаді прокурора Чернігівської місцевої прокуратури Чернігівської області. При цьому, без вирішення питання про припинення трудових відносин між ОСОБА_1 та Чернігівською місцевою прокуратурою Чернігівської області виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2021 року у справі № 620/4901/21 буде суперечити ч. 1 ст. 18 Закону України «Про прокуратуру». Також, колегія суддів зауважила, що факт поновлення ОСОБА_1 в органах прокуратури на посаді прокурора Чернігівської місцевої прокуратури Чернігівської області ще до відкриття виконавчого провадження є поважною причиною невиконання судового рішення в строк, зазначений у постанові державного виконавця відділу примусового виконання рішень від 10 червня 2022 року, а саме - невідкладно, а тому постанова відділу примусового виконання рішень про накладення штрафу від 07 липня 2022 року ВП № НОМЕР_1 не відповідає вимогам ч. 2 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з чим є протиправною та підлягає скасуванню.
В той же час, колегія суддів звертає увагу, що наказом Чернігівської обласної прокуратури від 27 січня 2023 року № 25к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Чернігівської місцевої прокуратури Чернігівської області, а тому станом на момент винесення державним виконавцем спірної постанови про накладення штрафу від 21.04.2023 були відсутні перешкоди, визначені ч. 1 ст. 18 Закону України «Про прокуратуру», для виконання рішення суду за виконавчим документом № 620/4901/21 від 18 серпня 2021 року.
Таким чином, висновки суду першої інстанції щодо преюдиційного значення у даній справі на встановлений постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 жовтня 2022 року  № 620/4972/22 факт поважності причин невиконання судового рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2021 року у справі № 620/4901/21 є помилковими.
Крім того, колегія суддів зауважує, що факт звільнення 27 січня 2023 року ОСОБА_1 з посади прокурора Чернігівської місцевої прокуратури Чернігівської області надавав можливість Чернігівській обласній прокуратурі з вказаної дати виконати судове рішення в строк, зазначений у постанові державного виконавця відділу примусового виконання рішень від 10 червня 2022 року, а саме - невідкладно.
Посилання позивача на те, що наказом Чернігівської обласної прокуратури від 02 травня 2023 року № 101к ОСОБА_1 поновлено в органах прокуратури на посаді прокурора Чернігівської місцевої прокуратури Чернігівської області, колегія суддів не бере до уваги, оскільки суд надає оцінку рішенню державного виконавця про накладення штрафу на момент його прийняття. 
Надаючи правову оцінку доводам позивача щодо врахування вимоги ст. 235 Кодексу законів про працю України, яка передбачає, що працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, колегія суддів зауважує, що в межах спірних правовідносин не досліджується правомірність прийнятого судом рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді.
Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне також зауважити, що в силу положень частини 1 статті 9 Конституції України та частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Частиною першою статті 6 Конвенції гарантовано право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини в пункті 26 рішення у справі «Глоба проти України» відзначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення у справі "Бурдов проти Росії" (Burdov v. Russia), заява N 59498/00, п. 34, ECHR 2002-III, та рішення від 6 березня 2003 року у справі "Ясюнієне проти Литви", заява N 41510/98, п. 27). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 7 червня 2005 року у справі "Фуклев проти України" (Fuklev v. Ukraine), заява N 71186/01, п. 84).
У пункті 27 рішення у справі "Глоба проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.
Конституційний Суд України також неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року N 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року N 11-рп/2012).
Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
За таких умов, колегія суддів вважає, що Чернігівська обласна прокуратура зобов`язана була в своїй діяльності врахувати вказані положення Конвенції та правові висновки Європейського суду з прав людини, головним аспектом (ratio decidendi) яких є положення про те, що не може залишатися невиконаним рішення суду, яке набрало законної сили.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку щодо правомірності винесення державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України оскаржуваної постанови від 21.04.2023 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, оскільки судовим розглядом установлено обставини, що свідчать про ухилення боржника від виконання судового рішення на користь ОСОБА_1 в контексті тих зобов`язань, що були покладені на Чернігівську обласну прокуратуру за цим рішенням.
Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про задоволення позовних вимог шляхом скасування правомірної постанови про накладення штрафу.
Надаючи оцінку всім доводам учасників справи, судова колегія також враховує рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…»..
Підсумовуючи вищевикладене, за результатами розгляду апеляційних скарг колегія суддів дійшла до висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Апелянти надали до суду докази, що спростовують правомірність рішення суду першої інстанції.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України за наслідками розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вирішив його скасувати та прийняти нове рішення, оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.
Керуючись ст.ст.243, 244, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд
                                               ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15.06.2023 - скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог Чернігівської обласної прокуратури до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий:                                                                      Василенко Я.М.

Судді:                                                                                Ганечко О.М.

                                                                                          Кузьменко В.В.