ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5811/23 Справа № 199/9150/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Руденко В.В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2023 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря судового засідання — Панасенко С.С.,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 10 квітня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, –

ВСТАНОВИЛА:

       У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в обґрунтування якого зазначила, що 10 жовтня 2014 року між сторонами було укладено шлюб. Від сумісного шлюбу мають дитину - малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з матір`ю та перебуває на повному її утриманні.
       Також протягом шлюбу сторонами за спільні кошти подружжя було придбане майно, а саме:
       - земельна ділянка, кадастровий номер 1210100000:01:674:0072, площею 0.1 га, право власності на яку зареєстровано за відповідачем;
       - автомобіль DAEWOO LANOS, 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1 , тип - легковий, VIN - НОМЕР_2 , що зареєстрований за відповідачем;
       - автомобіль DAEWOO LANOS, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_3 , тип - легковий, VIN - НОМЕР_4 , що зареєстрований за відповідачем;
       - автомобіль DAEWOO LANOS, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_5 , тип - легковий, VIN - НОМЕР_6 , що зареєстрований за відповідачем;
       - автомобіль SKODA KODІAQ, 2020 року випуску, д/н НОМЕР_7 , сірого кольору, тип - легковий, VIN – НОМЕР_8 , що зареєстрований за відповідачем;
       - автомобіль HYUNDAI 110, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_9 , тип - легковий хетчбек, VIN - НОМЕР_10 , що зареєстрований за позивачем.
       Разом з тим, 10 листопада 2021 року шлюб між сторонами розірвано.
       У зв`язку з чим, ОСОБА_2 , з урахуванням уточнень, просила суд:
       1) визнати право власності за позивачем на 1/2 частину на земельної ділянки, кадастровий номер: 1210100000:01:674:0072, площею 0,1 га.;
       2) стягнути з відповідача на її користь в порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію вартості:
       - 1/2 частки у спільній сумісній власності на автомобіль марки DAEWOO LANOS, 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1 , у сумі 38 272, 25 грн;
       - 1/2 частки у спільній сумісній власності на автомобіль марки DAEWOO LANOS, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_11 , у сумі 45 082, 82 грн;
       - 1/2 частки у спільній сумісній власності на автомобіль марки DAEWOO LANOS, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_12 , у сумі 45 378, 27 грн;
       - 1/2 частки у спільній сумісній власності на автомобіль марки SKODA KODIAQ, 2020 року випуску, д/н НОМЕР_7 , у сумі 561 254, 24 грн;
       3) припинити право спільної сумісної власності позивача на вищевказані автомобілі;
       4) припинити право спільної сумісної власності відповідача на автомобіль HYUNDAI 110, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_9 .
       У свою чергу, у січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в обґрунтування якого зазначив, що між сторонами було укладено шлюб.
       За період шлюбу були придбані вищезазначені 3 автомобілі LANOS та автомобіль HYUNDAI.
        ОСОБА_1 вважав, що має право на грошову компенсацію вартості своєї частки у праві спільної сумісної власності і, як наслідок, припинення його права власності на спільне майно.
       У зв`язку з чим, просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь в порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію:
       * 1/2 частки у спільній сумісній власності на транспортний засіб - автомобіль марки DAEWOO LANOS, 2006 р.в., д.з. НОМЕР_1 , у сумі 43 431, 00 грн;
       * 1/2 частки у спільній сумісній власності на транспортний засіб - автомобіль марки DAEWOO LANOS, 2008 р.в., д.з. НОМЕР_11 , у сумі 46 685, 00 грн;
       * 1/2 частки у спільній сумісній власності на транспортний засіб - автомобіль марки DAEWOO LANOS, 2008 р.в., д.з. НОМЕР_13 , у сумі 46 685, 00 грн;
       * припинити право спільної сумісної власності відповідача на вказані автомобілі;
       * стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію 1/2 частки у спільній сумісній власності на транспортний засіб - автомобіль HYUNDAI, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_9 , у сумі 58 058, 00 грн;
       * припинити право спільної сумісної власності вказаний на транспортний засіб.
       Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 10 квітня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя — задоволено частково. Поділено спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме:
       1. Визнано за ОСОБА_2 право власності на:
       - частину земельної ділянки, кадастровий номер 1210100000:01:674:0072, площею 0,1 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;
       - автомобіль «DAEWOO LANOS» 2006 року випуску, д/н НОМЕР_14 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_15 ;
       - автомобіль «DAEWOO LANOS» 2008 року випуску, д/н НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_4 ;
       - автомобіль «DAEWOO LANOS» 2008 року випуску, д/н НОМЕР_5 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_16 ;
       - автомобіль «HYUNDAI 110» 2008 року випуску, д/н НОМЕР_9 ;
       2. Визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль «SKODA KODIAK» 2020 року випуску, д/н НОМЕР_17 .
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі 343 660 грн 91 коп.
       Припинено спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на земельну ділянку, кадастровий номер 1210100000:01:674:0072, площею 0,1 га, автомобіль «DAEWOO LANOS» 2006 року випуску д/н НОМЕР_14 , автомобіль «DAEWOO LANOS» 2008 року випуску д/н НОМЕР_3 , автомобіль «DAEWOO LANOS» 2008 року випуску д/н НОМЕР_5 , автомобіль «HYUNDAI 110» 2008 року випуску д/н НОМЕР_9 , автомобіля «SKODA KODIAK» 2020 року випуску, д/н НОМЕР_17 .
       В іншій частині первісного та зустрічного позову – відмовлено.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі, що складаються з часткової вартості проведення товарознавчої експертизи в розмірі 4 530,32 грн, судові витрати у вигляді судового збору підлягають взаємозаліку.
       У стягненні судових витрат ОСОБА_1 у вигляді правничої допомоги адвоката – відмовлено.
       Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на автомобіль «DAEWOO LANOS» 2006 року випуску, д/н НОМЕР_14 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_15 ; автомобіль «DAEWOO LANOS» 2008 року випуску, д/н НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_4 ; автомобіль «DAEWOO LANOS» 2008 року випуску, д/н НОМЕР_5 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_16 ; та постановити у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задовольнити, а саме стягнути з ОСОБА_1 на її користь в порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію вартості:
       - 1/2 частки у спільній сумісній власності на автомобіль марки DAEWOO LANOS, 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1 , у сумі 38 272, 25 грн;
       - 1/2 частки у спільній сумісній власності на автомобіль марки DAEWOO LANOS, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_11 , у сумі 45 082, 82 грн;
       - 1/2 частки у спільній сумісній власності на автомобіль марки DAEWOO LANOS, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_12 , у сумі 45 378, 27 грн;
а також припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_2 на вищевказані автомобілі. При цьому, в решті рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 10 квітня 2023 року у даній справі — залишити без змін.
        ОСОБА_1 також подав до суду апеляційну скаргу на вказане судове рішення та просить його скасувати в частині відмови ОСОБА_1 у стягненні судових витрат у вигляді правничої допомоги в розмірі 30 000, 00 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 30 000, 00 грн, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх з`ясування, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права та порушення вимог процесуального закону.
        ОСОБА_2 , відповідно до ст.360 ЦПК України, подала відзив, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.
        ОСОБА_1 також подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , у якому зазначає, що позивачкою не доведено факт саме користування відповідачем транспортними засобами, що б обумовило визнання за останнім право власності на спірні транспортні засоби, та просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній позивачем частині — залишити без змін.
       Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       З огляду на те, що рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 10 квітня 2023 року ОСОБА_2 оскаржується в частині визнання за нею права власності на: автомобіль «DAEWOO LANOS» 2006 року випуску, д/н НОМЕР_14 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_15 ; автомобіль «DAEWOO LANOS» 2008 року випуску, д/н НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_4 ; автомобіль «DAEWOO LANOS» 2008 року випуску, д/н НОМЕР_5 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_16 ; а ОСОБА_1 оскаржується в частині відмови ОСОБА_1 у стягненні судових витрат у вигляді правничої допомоги в розмірі 30 000, 00 грн, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частинах, які оскаржуються. В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.
       Так, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваних частинах — без змін, з огляду на таке.
       Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 жовтня 2014 року до 10 листопада 2021 року.
       За період перебування у шлюбі сторонами, на підставі договору купівлі-продажу від 07 квітня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Деллаловою В.М., було придбано земельну ділянку, кадастровий номер 1210100000:01:674:0072, площею 0,1 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, право власності на яку зареєстровано за відповідачем.
       Крім того, у період шлюбу сторонами було придбано наступне рухоме майно:
       - автомобіль DAEWOO LANOS, 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1 , тип - легковий, VIN - НОМЕР_2 , що зареєстрований за відповідачем;
       - автомобіль DAEWOO LANOS, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_3 , тип - легковий, VIN - НОМЕР_4 , що зареєстрований за відповідачем;
       - автомобіль DAEWOO LANOS, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_5 , тип - легковий, VIN - НОМЕР_6 , що зареєстрований за відповідачем;
       - автомобіль SKODA KODІAQ, 2020 року випуску, д/н НОМЕР_7 , сірого кольору, тип - легковий, VIN - НОМЕР_8 . що зареєстрований за відповідачем;
       - автомобіль HYUNDAI 110, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_9 , тип - легковий хетчбек, VIN - НОМЕР_10 , що зареєстрований за позивачем.
       Згідно висновку експерта за результатами проведення судового транспортно-товарознавчого дослідження від 11 січня 2023 року №5428-5431-22 Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, ринкова вартість колісного транспортного засобу марки «DAEWOO» модель «LANOS» 2006 року випуску, д/н НОМЕР_14 , станом на час дослідження складає – 76 544, 50 грн; ринкова вартість колісного транспортного засобу марки «DAEWOO» модель «LANOS» 2008 року випуску, д/н НОМЕР_11 , станом на час дослідження складає – 90 165, 63 грн; ринкова вартість колісного транспортного засобу марки «DAEWOO» модель «LANOS» 2008 року випуску, д/н НОМЕР_13 , станом на час дослідження складає – 90 756, 54 грн; ринкова вартість колісного транспортного засобу марки «SKODA» модель «KODIAQ» 2020 року випуску, д/н НОМЕР_7 , станом на час дослідження складає – 1 122 508, 48 грн; ринкова ціна колісного транспортного засобу марки HYUNDAI модель 110, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_9 , станом на час дослідження складає – 177 720, 00 грн.
       Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції, враховуючи принцип рівності часток подружжя у спільній власності при його поділі, а також можливість виділення рухомого майна в натурі кожному з подружжя, вважав за можливе здійснити поділ транспортних засобів наступним чином:
       визнати за позивачем право власності на: автомобіль «DAEWOO LANOS» 2006 року випуску, д/н НОМЕР_14 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_15 ; автомобіль «DAEWOO LANOS» 2008 року випуску, д/н НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_4 ; автомобіль «DAEWOO LANOS» 2008 року випуску, д/н НОМЕР_5 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_16 ; автомобіль «HYUNDAI 110» 2008 року випуску, д/н НОМЕР_9 ;
       визнати за відповідачем право власності на автомобіль «SKODA KODIAK» 2020 року випуску, д/н НОМЕР_17 .
       Крім того, суд першої інстанції вважав за необхідне припинити спільну сумісну власність сторін на земельну ділянку, кадастровий номер 1210100000:01:674:0072, площею 0,1 га, автомобіль «DAEWOO LANOS» 2006 року випуску, д/н НОМЕР_14 , автомобіль «DAEWOO LANOS» 2008 року випуску, д/н НОМЕР_3 , автомобіль «DAEWOO LANOS» 2008 року випуску, д/н НОМЕР_5 , автомобіль «HYUNDAI 110» 2008 року випуску, д/н НОМЕР_9 , автомобіля «SKODA KODIAK» 2020 року випуску, д/н НОМЕР_17 . 
       Водночас, районний суд, з огляду на принцип рівності часток подружжя при поділі спільної сумісної власності, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації перевищення вартості рухомого майна, яке виділено йому в натурі, в розмірі 343 660, 91 грн ((76 544 ,50 грн + 90 165, 63 грн + 90 756, 54 грн + 1 122 508, 48 грн + 177 720 грн):2 – 435 186, 67 грн).
       При цьому, відмовляючи ОСОБА_1 у стягненні судових витрат у вигляді правничої допомоги в розмірі 30 000, 00 грн, місцевий суд виходив з того, що доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості (акт приймання-передачі послуг), оформлених у встановленому законом порядку представником відповідача не додано.
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції в оскаржуваних апелянтами частинах, виходячи з наступного.
       Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
       Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
       Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
       Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.
       Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
       Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
       Статтею 71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
       Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11).
       Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України).
       Отже, закон передбачає презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яке набуте ними під час шлюбу. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс 17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.
        В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що вона не претендує на те, щоб спірні автомобілі залишити собі, припинивши право відповідача на частку у праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку, а навпаки дала згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію за її частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача. При цьому, наголошує, що у своїй позовній заяві просила поділити майно подружжя так, щоб виділити відповідачеві у власність спірні автомобілі, якими він користується, а їй виплатити компенсацію замість її частки у праві спільної власності на цю неподільну річ – 1/2 ринкової вартості останніх. Проте, суд першої інстанції у задоволенні вказаної вимоги відмовив. Разом з тим, у своєму рішенні суд не наводить обґрунтованих мотивів щодо відмови позивачці у задоволенні позову в частині припинення права спільної сумісної власності на спірні автомобілі на виплати компенсації за їх 1/2 частини.
       Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи ОСОБА_2 , з наступних підстав.
       Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
       Зокрема, такі правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (пункт 72), від 13 жовтня 2020 року у справі №369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі №922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справі №334/3161/17 (пункт 55), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі №916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі №903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі №766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі №643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі №143/591/20 (пункт 8.31)).
       Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.
       Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.
       Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 58)).
       Так, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту.
       Схожі висновки викладено також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82)).
       Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (пункт 63)).
       У справі, яка переглядається, позивачка звернулася до суду, зокрема, з метою поділу неподільних речей, а саме автомобілю «DAEWOO LANOS» 2006 року випуску, д/н НОМЕР_14 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_15 ; автомобілю «DAEWOO LANOS» 2008 року випуску, д/н НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_4 ; автомобілю «DAEWOO LANOS» 2008 року випуску, д/н НОМЕР_5 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_16 , що перебувають у спільній сумісній власності, бо набуті за час перебування у шлюбі з відповідачем.
       Єдиним варіантом вирішення такого спору ОСОБА_2 бачила відмову від її частки у праві спільної сумісної власності на спірні автомобілі й отримання від відповідача грошової компенсації за ці частки.
       За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
       Як вже зазначадлося вище, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.
       Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
       Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).
       Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).
       Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
       У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
       Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).
       Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).
       Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).
       Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).
       Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).
       Крім того, ОСОБА_2 у своїй скарзі стверджує, що спірні автомобілі знаходилися й знаходяться у користуванні відповідача. Так, позивачка вказує, що з моменту їх придбання, вона жодного разу ними не користувалася, так як вони перебували у відповідача. Між тим, суд першої інстанції не встановив факт того, що спірними автомобілями користується саме позивачка, а доказів, які би підтвердили таке користування, відповідач не надав, тому висновок районного суду в оскаржуваній частині є помилковим.
       Натомість, будь-яких доказів на підтвердження вищевикладених обставин під час розгляду справи судом першої інстанції та разом з апеляційною скаргою позивачкою не надано.
       При цьому, позивачкою не було надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів того, що відповідач дійсно користується спірними автомобілями, адже сам факт перебування у відповідача транспортних засобів не є підтвердженням їх використання останнім, тоді як відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Отже, суд першої інстанції встановив всі обставини справи, додержуючись норм матеріального та процесуального права, зробив законний і обґрунтований висновок по суті спору під час ухвалення рішення у справі, належним чином давши оцінку наданим сторонами доказам, які є належними та достатніми для вирішення зазначеного спору, та правильно поділив спірне майно.
       Разом з тим, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо відмови у стягненні судових витрат у вигляді правничої допомоги, з огляду на наступне.
       Згідно з ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
       Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
       Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
       Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
       Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 на підтвердження понесених витрат на правничу професійну допомогу у розмірі 30 000 грн надав наступні документи: копію квитанції АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 14 січня 2022 року на суму 30 000,00 грн, рахунок на оплату №12/01/22/1 від 12 січня 2022 року, договір №12/01/2022 про надання правової допомоги від 12 січня 2022 року, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 .
       Так, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) зроблено такі висновки: «Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
       Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
       Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».
       За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Натомість, згідно матеріалів справи, доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості (акт приймання-передачі послуг), оформлених у встановленому законом порядку, представником відповідача не було додано.
       Отже, суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку, що у стягненні з ОСОБА_2 користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000 грн слід відмовити.
       Інші доводи апеляційних скарг щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, в цілому зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність судового рішення в оскаржуваних частинах.
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах заявлених вимог та доводів апеляційних скарг на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні позовних вимог щодо визнання за ОСОБА_2 права власності на: автомобіль «DAEWOO LANOS» 2006 року випуску, д/н НОМЕР_14 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_15 ; автомобіль «DAEWOO LANOS» 2008 року випуску, д/н НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_4 ; автомобіль «DAEWOO LANOS» 2008 року випуску, д/н НОМЕР_5 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_16 ; а також в частині відмови ОСОБА_1 у стягненні судових витрат у вигляді правничої допомоги в розмірі 30 000, 00 грн не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційних скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування судового рішення в оскаржуваних частинах — відсутні.
       Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду в оскаржуваних частинах – без змін.
       Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 — залишити без задоволення.
       Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 10 квітня 2023 року в оскаржуваних частинах — залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                          О.В. Лаченкова

                                                                        М.Ю. Петешенкова