ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/18999/22	Головуючий у 1-й інстанції Кунець Н.Р. 	
Провадження № 22-ц/817/619/23 	Доповідач - Гірський Б.О.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2023 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
Головуючого - Гірський Б.О. 
Суддів -  Бершадська Г. В., Храпак Н. М., 
за участю секретаря - Панькевич Т.І. 
позивача ОСОБА_1 , представників сторін 

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу № 607/18999/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 квітня 2023 року, постановленого суддею Кунець Н.Р., повний текст якого складено 24 квітня 2023 року, в справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю “МЖК ІрЛАГА” про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, -
ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 09.12.2019 року ТзОВ “МЖК ІрЛАГА” допустило поширення стосовно неї інформації, яка не відповідає дійсності, принижує її гідність та честь, а саме надало ОСОБА_2 відповідь, в якій негативно її охарактеризувало. Вказаний лист ОСОБА_2 було долучено до матеріалів іншої судової справи. 
       В обґрунтування позовних вимог зазначає, що поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до неї, що в свою чергу впливає на зниження цінності її особи, створює негативну соціальну оцінку її особи в очах оточуючих, завдає шкоди її немайновим інтересам, порушуючи її честь, гідність та ділову репутацію.
       У зв`язку з наведеним просила суд: визнати недостовірною та такою, що порушує її права на повагу до гідності, честі та недоторканість ділової репутації інформацію, розповсюджену ТзОВ «МЖК ІрЛАГА» у листі від 09.12.2019 року вих. №227, а саме: «На превеликий жаль в нашому суспільстві ще багато людей, котрі хотіли б завжди конфліктів. Ваша стурбованість щодо поведінки пані ОСОБА_3 не є сьогодні новиною, а скоріш протестом до людей, котрі на жаль в 21-му столітті живуть в епоху середньовіччя, не даючи спокою оточуючим в тому числі і сусідам»; зобов`язати ТзОВ «МЖК ІрЛАГА» спростувати поширену відносно неї недостовірну інформацію, шляхом надіслання ОСОБА_2 повідомлення про відкликання вказаного листа, із значенням того, що інформація викладена в листі визнана рішенням суду недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_1 на повагу до її гідності, честі та недоторканість ділової репутації; стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.
       Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
       Стягнуто з ОСОБА_1 у дохід держави 3473 гривні 40 копійок судового збору.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
       В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність факту приниження її честі, гідності та ділової репутації, а також того, що зазначена в листі №227 від 09.12.2019 року інформація стосується саме її, оскільки у змісті відповіді зазначено прізвище ОСОБА_4 з іншими ініціалами.
Зокрема, посилається на те, що лист-відповідь було видано на звернення ОСОБА_2 від 02.12.2019 р., з якого вбачається, що мова йде саме про неї - ОСОБА_1 та зазначено її адресу проживання: АДРЕСА_1 .
Крім того, відповідачем теж не заперечувалось, що даний лист стосується позивачки.
Вказує, що законодавством передбачена можливість відшкодування моральної шкоди навіть у разі якщо її завдано оціночними судженнями або суб`єктивною думкою.
Для визнання інформації негативною, недостовірною та покладення на відповідача обов`язку довести протилежне, достатньо щоб позивач вважав, що інформація порушує його немайнові права.
Зазначає, що дізнавшись про інформацію у листі, вона отримала душевні страждання, у неї погіршився стан здоров`я і вона була змушена звернутись до лікаря.
В апеляційній скарзі також висловила незгоду з ухвалою суду в частині відстрочення їй сплати судового збору, так як вважає, що оскільки належна до сплати сума судового збору перевищує 5 % суми її річного доходу, то відповідно до ч.2 ст.8 ЗУ “Про судовий збір” це є підставою для звільнення її від його сплати.
Звертає увагу суду на те, що сума судового збору перевищувала 15 % її річного доходу за 2021 р., що не було враховано судом першої інстанції.
       У відзиві на апеляційну скаргу ТзОВ “ІрЛАГА” зазначає, що судом першої інстанції правильно дано оцінку обставинам справи та ухвалено законне та обґрунтоване рішення. 
       У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Віляйкіна А.В. підтримала апеляційну скаргу в її межах, посилаючись на доводи, викладені в ній.
       Представник ТЗОВ “ІрЛАГА” - Кривенький І.М. проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників цивільного процесу, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.
       Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Судом встановлено, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
ТзОВ “ІрЛАГА” надає послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується відповіддю на адвокатський запит (а.с.28).
У листі №227 від 09.12.2019 р., адресованому ТзОВ “ІрЛАГА” власнику квартири за адресою АДРЕСА_3 ОСОБА_2 , зазначено: “на превеликий жаль в нашому суспільстві ще багато людей котрі хотіли б конфліктів; ваша стурбованість що до поведінки пані ОСОБА_3 не є сьогодні новиною, а скоріш протестом до людей, котрі на жаль в 21-му столітті живуть в епоху середньовіччя, не даючи спокою оточуючим в тому числі і сусідам; що до виховання подібних людей на підприємство таких обов`язків не покладено” (а.с.23).
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що наявна у листі інформація порушує її немайнові права та судом не здобуто доказів, які б доводили, що зазначені висловлювання відповідача є відомостями, які містять фактичні дані, а не є оціночним судженням відповідача, який висловив своє власне бачення ситуації.
       Суд апеляційної інстанції погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки судом правильно встановлено фактичні обставини справи та дано їм належну правову оцінку.
       Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Статтями 3, 28 Конституції України честь і гідність людини є найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на повагу до його гідності.
Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Частиною першою статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.
Відповідно до статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.
У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За вказаних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що інформація, яка викладена в листі-відповіді директора ТзОВ “МЖК ІрЛАГА” на запит громадянки ОСОБА_2 , а саме “що на превеликий жаль в нашому суспільстві ще багато людей котрі хотіли б конфліктів і що стурбованість останньої щодо поведінки пані ОСОБА_3 не є сьогодні новиною, а скоріш протестом до людей, котрі на жаль в 21-му столітті живуть в епоху середньовіччя, не даючи спокою оточуючим в тому числі і сусідам та щодо виховання подібних людей на підприємство таких обов`язків не покладено”, не носить стверджувальний характер, а є оціночними судженнями, яка (інформація), з урахуванням характеру вжитих висловлювань, відображає особисте ставлення автора до змісту висловленої ним думки. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ у справі “Лінгенс проти Австрії” (Lingens v/ Austria, від 8 липня 1986 року, заява №9815/82, &46)). 
Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.         Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Оскільки позивачем не доведено факту приниження її честі, гідності та ділової репутації, а критична оцінка певних фактів, думки та оціночні судження, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, тому суд першої інстанції прийшов до вірного переконання і про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, так як вони є похідними від вимог про визнання інформації такою, що принижує її честь, гідність та ділову репутацію.
Щодо стягнення з позивачки судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 подала позовну заяву та клопотання про звільнення її від сплати судового збору, посилаючись на те, що розмір судового збору за подання позовної заяви перевищує 5 відсотків розміру її річного доходу за попередній календарний рік.
На підтвердження зазначених обставин додала довідку про доходи №9336823924265311, видану Тернопільським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Тернопільської області (а.с.5) та відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 19.04.2022 року №1918-22-02454 (а.с.4). 
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 січня 2023 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору до ухвалення судового рішення.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.
Частиною другою статті 8 вказаного Закону передбачено, що суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.
З доданих позивачкою документів вбачається, що сума її доходу за попередній календарний рік становить 20 844,92 грн. П`ять відсотків розміру річного доходу позивачки - 1042,25 грн.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що клопотання ОСОБА_1 слід частково задовольнити та зменшити розмір судового збору за подання позовної заяви до 1042 грн. 25 коп. (5% розміру річного доходу позивача).
       Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 квітня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору слід змінити, зменшивши його розмір з 3473,4 грн. до 1042,25 грн. 
       Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати за розгляд апеляційної скарги слід покласти на позивача в межах сум, ним понесених.
       Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити частково.
       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 квітня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору змінити, зменшивши його розмір з 3473 грн. 40 коп. до 1042 грн. 25 коп. 
       В решті рішення залишити без змін.
       Судові витрати за розгляд справи в апеляційному суді покласти на ОСОБА_1 в межах сум нею понесених.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
       Повний текст постанови складено 10 серпня 2023 року.

Головуючий:         Гірський Б.О.
Судді:         Храпак Н.М.
       Бершадська Г.В.