КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

№ справи:755/12442/22-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7434/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Катющенко В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ  
 
29 червня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
                  головуючий  - Немировська О.В., 
                  судді - Желепа О.В., Ящук Т.І.
                  секретар - Ольшевський П.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві   цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільпо-Фуд» про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 лютого 2023 року, 
 
встановив:
у грудні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його заборгованість по заробітній платі за період з 01 по 10 квітня 2022 року, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 30977 грн. 40 коп.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва  від 15 лютого 2023 року в задоволенні позову було відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні  вимоги в повному обсязі, посилаючись на допущені судом першої інстанції порушення норм  матеріального і процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи та  невідповідність висновків суду обставинам справи.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення позивача ОСОБА_1 та представника відповідача - Любченко К.С. , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилався на те, що він з 03 лютого 2021 року працював у відповідача на посаді кур`єра. З 11 квітня 2022 року  трудовий договір з ним було призупинено, а 07 вересня 2022 року звільнено. Позивач вказував, що при розрахунку при звільненні йому не було виплачено заробітну плату на період з 01 по 11 квітня 2022 року. Враховуючи викладене, просив стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату за квітень 2022 року та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва  від 15 лютого 2023 року в задоволенні позову було відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в квітні 2022 року позивач не виконував трудових обов`язків та заробітна плата йому не нараховувалась, а в день звільнення відповідачем було проведено повний розрахунок. Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.
Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст.47, 116, 139, 142 КЗпП України.
Як вбачається з матеріалів справи, наказом № 249 від 03. лютого 2021 року позивача було прийнято на роботу до ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» на посаду кур`єр служби кур`єрської доставки, секції кур`єрської доставки м. Київ (а.с. 7).
Наказом № 2033/УЛ к/тр від 02 серпня 2021 року «Про переведення на іншу роботу», ОСОБА_1 на підставі його заяви переведено на посаду кур`єра на умовах неповного робочого часу, 4 години на день, з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу (а.с.60).
Наказом № 1277/УЛ к/тр від 11 квітня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору» було призупинено дію трудового договору з ОСОБА_1 з 11 квітня 2022 року.
06 вересня 2022 року позивача було попереджено про можливе майбутнє звільнення із займаної посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України з 15 листопада 2022 року, після закінчення двох місяців з дня отримання такого попередження, запропоновано у зв`язку із майбутнім вивільненням наявні для працевлаштування посади, від переведення на які він відмовився.
06 вересня 2022 року позивач звернувся із заявою до відповідача, в якій просив скоротити двомісячний строк попередження про звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників та звільнити його на підставі 40 КЗпП 1 пункту 07 вересня 2022 (а.с. 66).
На підставі наказу ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» від 07 вересня 2022 року № 2465/УЛ к/тр ОСОБА_1 звільнено з займаної посади у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України з 07 вересня 2022 року(а.с. 67).
У своїй апеляційній скарзі позивач посилався на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що відповідач був зобов`язаний нарахувати та виплатити йому заробітну плату за квітень 2022 року. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції. 
При зверненні до суду з відзивом на позовну заяву відповідачем було надано витяг з Табелю обліку робочого часу щодо позивача ОСОБА_1 за квітень 2022 року, з якого вбачається відсутність відпрацьованих ним днів. Вказані обставини не заперечувались і самим позивачем. Доказів про те, що позивач з`являвся на роботу матеріали справи не містять.  
Відповідно до ст. 142 КЗпП України, встановлено, що трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і профспілкового комітету на основі типових правил.
Статтею 139 КЗпП України передбачено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Згідно положень ст. 94 КЗпП Українизаробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що позивач працював у відповідача на посаді кур`єра на умовах неповного робочого часу з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу. За таких обставин з урахуванням відсутності відпрацьованих за квітень 2022 року днів підстави для нарахування ОСОБА_1 заробітної плати відсутні. 
Посилання скаржника на те, що судом не було витребувано у відповідача докази про нараховану заробітну плату за квітень 2023 року також не свідчать про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки з наданих до суду відповідачем доказів вбачається, що заробітна плата позивачу за вказаний період не нараховувалась у зв`язку з відсутністю останнього на роботі.
Таким чином суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідачем було у повному обсязі та своєчасно проведено розрахунок при звільненні ОСОБА_1 , а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Доводи позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права також не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та не впливають на висновок суду першої інстанції. Доводів про наявність порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України, в апеляційній скарзі не наведено.
У ч. 4  статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»  (заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до  ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми  матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін. 
 Керуючись  стст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
                                               
постановив:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду Київської області від  15 лютого  2023 року  - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в касаційному порядку. 
Повний текст постанови виготовлено 07 липня 2023 року.
 
Головуючий                                                
 
Судді