Номер провадження: 22-ц/813/2708/23 
Справа № 522/484/19
Головуючий у першій інстанції Єршова Л. С.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.07.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Кострицького В.В., Коновалової В.А.,
за участю секретаря судового засідання – Сінько А.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Явнюк Денис Миколайович,
на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 21 грудня 2021 року 
у справі про визначення додаткового строку для прийняття спадщини
учасники справи:
позивачка — ОСОБА_2 ,
відповідачка – ОСОБА_1 ,
третя особа – державний нотаріус Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одесі Ігнатенко Марина Миколаївна, 

встановив:
У січні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним вище позовом, який мотивовано тим, що 19 листопада 2018 року на її адресу державним нотаріусом Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса Ігнатенко М.М. направлено лист вих. №/ 02-14/п, в якому повідомлено, що 10 квітня 2018 року заведено спадкову справу № 73/2018 до майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та що вона є спадкоємицею за заповідальним розпорядженням, та рекомендовано з`явитися до нотаріальної контори.
Позивачка посилається на те, що тільки 04 грудня 2018 року із зазначеного вище листа вона дізналася, що є спадкоємицею за заповідальним розпорядженням ОСОБА_3 , який не є її родичем і про можливість залишення їй взагалі якогось майна навіть не здогадувалась. 
Після отримання листа, ОСОБА_2 письмово звернулася до нотаріуса, на що отримала відповідь про те, що нею пропущено шестимісячний строк для прийняття спадщини до майна померлого ОСОБА_3 , водночас нотаріусом рекомендовано звернутись до суду. 
Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 21 грудня 2021 суду позов ОСОБА_2 задоволено та визначено останній додатковий строк тривалістю один місяць для подання нею заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , (спадкова справа № 73/2018), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обчислюється з часу набрання рішенням суду законної сили.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 31 січня 2022 року адвокат Явнюк Д.М., який діє від імені ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 .
За доводами апеляційної скарги висновок суду про недоведенність відповідачкою обізнаності позивачки до грудня 2018 року про існування на її користь заповідального розпорядження не відповідає матеріалам справи; судом проігноровано клопотання відповідачки про витребування доказів, чим порушено вимоги національного законодавства щодо рівності сторін у судовому процесі.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки - адвокат Суворова Ю.І., просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що доводи скарги є необгрунтованими; викладений у апеляційній скарзі зміст наданих ОСОБА_1 показів є перекрученим, так, останній лише повідомив суду власні припущення щодо обізнаності позивачки про майновий стан спадкодавця, а отже і про наявність на її користь заповідального розпорядження; обізнаність позивачки про майновий стан померлого ОСОБА_3 не свідчить про обізнаність позивачки щодо змісту заповіту; заявлене відповідачкою клопотання про витребування доказів не відповідало вимог чинного законодавства України, оскільки не містило інформації про те, які обставини можуть підтвердити такі докази, крім того відповідачкою не надано суду доказів щодо ідентифікації зазначених у клопотання номерів.
У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до приписів статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Вказаним вимогам рішення суду відповідає.
Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позову ОСОБА_2 суд виходив з того, що остання не є спадкоємицею за законом спадкодавця ОСОБА_3 , і у матеріалах справи відсутні достатні та допустимі докази обізнаності позивачки до грудня 2018 року про наявність заповідального розпорядження на її користь, а нотаріус про заповідальне розпорядження своєчасно її не сповістила.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.
Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (т.1 а.с.13,54).
За життя ОСОБА_3 залишив заповідальне розпорядження на банківський вклад у розмірі 150000,07 грн. у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на ім`я ОСОБА_2 .
Після смерті ОСОБА_3 . П`ятою одеською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №25п/2019.
19 листопада 2018 року засобами поштового зв`язку на адресу позивачки ОСОБА_2 державним нотаріусом Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса Ігнатенко М.М. направлено лист за вих. № 6/ 02-14/п, яким її повідомлено про заведення спадкової справи № 73/2018 до майна померлого ОСОБА_3 та про те, що вона є спадкоємицею за заповідальним распорядженням, також у цьому листі нотаріус рекомендував ОСОБА_2 звернутися до нотаріальної контори (т.1 а.с.6, 76) .
Отже вказаний вище лист на адресу ОСОБА_2 нотаріусом направлено поза межами 6-місячного строку, встановленого законом для прийняття спадщини, який позивачка отримала 04 грудня 2018 року.
05 грудня 2018 року позивачка звернулася до державного нотаріуса Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса Ігнатенко М. М. з відповідною заявою №41/02-14/п про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповідальним розпорядженням (т.1 а.с.7, 77).
Того ж дня, 05 грудня 2018 року, державним нотаріусом Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса Ігнатенко М.М., ОСОБА_2 надано відповідь про те, що нею пропущено встановлений законом строк для прийняття спадщини та рекомендовано звернутись до суду (т.1 а.с.8).
Відповідно до статей 1216, 1217 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.
Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є такі, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть застосовуватися, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.
Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема такі: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, брак коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.
Отже, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.
Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26 червня 2019 року у справі N 565/1145/17 (провадження N 61-38298св18), від 17 березня 2021 року у справі N 638/17145/17 (провадження N 61-17764св20).
Отже, практика суду касаційної інстанції у цій категорії справ є сталою та незмінною.
Ураховуючи наведене вище, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про поважність причин пропуску ОСОБА_2 строку на прийняття спадщини, приймаючи до уваги, що позивачка не є спадкоємицею за законом ОСОБА_3 , не проживала разом із ним, а про наявність відносно неї заповідального розпорядження дізналась після отримання листа-повідомлення від нотаріуса у грудня 2018 року.
Водночас апеляційний суд звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 15 квітня 2021 року у справі N 591/1271/18 (провадження N 61-195св21), у якій суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту, за встановлених у цій справі обставин, є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. За встановленими у цій справі обставинами у спадковій справі була наявна інформація про заповіт, проте нотаріус не виконала вимог статті 63 Закону України "Про нотаріат" та не вчиняла дії для повідомлення позивача про відкриття спадщини, не здійснила його виклик як спадкоємця за заповітом, у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі, що свідчить про неналежне сприяння для здійснення особистого розпорядження спадкодавця. Суди врахували, що позивач не є родичем спадкодавця, не проживав з ним, про існування заповіту дізнався лише на початку 2018 року, тобто вже після спливу шестимісячного строку, встановленого для подання заяви про прийняття спадщини, що підтвердив допитаний під час розгляду справи свідок, який знайшов заповіт спадкодавця серед його речей та особисто у 2018 році передав заповіт позивачу. Наведені обставини підтверджують поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини.
Так, у вказаній вище справі, як і у цій справі, нотаріус своєчасно не сповістила позивачку про заповідальне розпорядження, складене спадкодавцем на її користь.
Щодо посилань скаржниці про доведеність нею обставин стосовно обізнаності позивачки про існування складеного на її користь заповідального розпорядження, апеляційний суд зауважує, що погоджується з висновком суду першої інстанції про недостовірність наданих відповідачкою доказів, на підтвердження обставин на які вона посилається, виходячи з такого.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.
З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, слід зробити висновок, що відповідачка, наполягаючи на обізнаності позивачки про наявність відносно неї заповідального розпорядження повинна була довести відповідні обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України.
Разом з тим, як вірно зауважено судом першої інстанції, покази свідка сторони відповідача є суперечливими, з огляду на положення частина 1-2 статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» щодо банківської таємниці, яка виключає присутність будь-якої третьої особи при укладенні спадкодавцем з АТ КБ «ПриватБанк» договору банківського вкладу та повідомлення банком про заповідальне розпорядження особі, на користь якої воно складено, а також наявність у такого свідка, як чоловіка відповідачки майнового інтересу у вирішенні справи на користь відповідачки.
Апеляційний суд також вважає суперечливою позицію скаржниці про те, що станом на лютий 2018 року позивачці було відомо про існування на її ім`я заповідального розпорядження. Так свідок з боку відповідачки — ОСОБА_1 , який є чоловіком відповідачки повідомив, а відповідачка - ОСОБА_1 підтримала його свідчення про те, що у лютому 2018 року ОСОБА_2 зателефонувала йому та повідомила про смерть ОСОБА_3 , а також про його заповідальне розпорядження відносно неї. Проте, у заяві про прийняття спадщини від 10 квітня 2018 року ОСОБА_1 , яка за власними твердженнями була обізнана про заповідальне розпорядження ОСОБА_3 відносно ОСОБА_2 , зазначила, що крім неї інші спадкоємці у померлого відсутні.
Щодо доводів апеляційної скарги про залишення поза увагою клопотання відповідачки про витребування доказів, апеляційний суд звертає увагу на те, що звертаючись до суду першої інстанції із відповідним клопотанням відповідачка у порушення вимог п.4 ч.2 ст.84 ЦПК України будь-яких доказів, які б підтверджували об`єктивну неможливість отримати ці докази самостійно не надала, як не зазначила і не надала жодних доказів того, що нею вживались будь-які заходи для отримання цих доказів самостійно. Також, апеляційний суд зауважує, що посилаючись на відповідні обставини у апеляційній скарзі, скражниця, поряд з цим, із відповідним клопотанням до суду апеляційної інстанції не зверталася.
Отже під час вирішення справи відповідачкою не надано доказів на спростування доводів позивачки та на підтвердження власних заперечень проти позову, тож, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 та визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини є таким, що відповідає встановленим обставинам по справі, вимогам законодавства та практиці Верховного Суду.
Вказане спростовує доводи скаржниці  про недоведеність позивачкою підстав позову.
Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими висновки суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 з підстав наведених у змісті оскаржуваного рішення.
Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржницею не надано. 
Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.
Отже доводи апеляційної скарги відповідачки не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, з мотивів наведених у скарзі.
У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги відповідача правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 367,374,375,382-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Повний текст постанови буде складено 21 липня 2023 року.

Головуючий                                                                Ю.П. Лозко

Судді:                                                                        В.В. Кострицький

                                                                               В.А. Коновалова