П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

03 серпня 2023 р.	м. Одеса	Справа № 522/16556/22	

Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції:
м. Одеса;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
30.06.2023 року;
Головуючий в 1 інстанції: Косіцина В.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
                          Головуючого судді – Єщенка О.В.
                           суддів                      – Крусяна А.В.
– Яковлєва О.В.
  За участю: секретаря – Худика С.А.
                     апелянта – Давидов Андрій
                     представника відповідача – Саркісяна А.Р.
   
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 червня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 08.11.2022 року №738 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземці або особи без громадянства.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач є громадянином республіки білорусь, одружений на громадянці України. У 2018 році позивач прибув в Україну на підставі діючого паспортного документа з метою возз`єднання зі своєю сім`єю.
Оспорюючи правомірність та обґрунтованість рішення відповідача, позивач вказує на те, що ним Закони України не порушувались та у можливий спосіб подано заяви до компетентних органів про продовження строку перебування на території України та визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
З огляду на наведене у сукупності, а також те, що у рішенні відповідач не зазначив, які саме норми законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства порушено іноземцем та в чому це виразилось, це рішення приймалось без забезпечення позивачу перекладача, він вимушений звернутись до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 червня 2023 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що нелегальне перебування позивача на території України та порушення іноземцем законодавства про правовий статус іноземців знайшло своє підтвердження під час розгляду справи.
При цьому, судом враховано відсутність у позивача обставин, передбачених статтею 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», наявність яких забороняє реалізацію примусового повернення іноземця до країни громадянської належності.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове про задоволення позову у повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки положенням статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та обставинам справи і помилково не враховано побоювання позивача щодо повернення до країни громадянської належності в силу особистих політичних переконань та наявності ризиків смерті, катувань, нелюдського і такого, що принижує гідність і покарання через його проукраїнську та антивоєнну позицію.
Зазначає, що неповнота дослідження усіх важливих обставин справи щодо ризиків повернення іноземця до країни громадянської належності підтверджується і самим змістом оспорюваного рішення відповідача, оскільки останнє не містить жодних мотивів та посилань на перевірку органом міграційної служби інформації по країні громадянської належності позивача.
У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для скасування судового рішення.
Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином республіки білорусь.
В Україну позивач прибув 23.01.2018 року легально, через КПП «Бориспіль-D» по паспортному документу громадянина республіки білорусь для виїзду за кордон Серії НОМЕР_1 , терміном дії з 15.04.2013 по 15.04.2023 роки.
08.11.2022 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області у відношенні позивача оформлено протокол Серії ПР МОД 009130 про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 203 КУпАП, а саме за порушення правил перебування іноземців в Україні (ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування).
На підставі вказаного протоколу Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області винесено постанову Серії ПН МОД 009219, якою за порушення вимог статтей 23, 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» до позивача застосовано адміністративне стягнення у вигляді накладення штрафу у розмірі 1700 грн.
08.11.2022 року Головним управлінням державної міграційної служби в Одеській області прийнято рішення за №738 про примусове повернення в країну походження громадянина республіки білорусь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Підставою для прийняття вказаного рішення стали висновки органу міграційної служби, за результатом перевірки іноземця, відібраних від нього пояснень та перевірки наявних документів, про порушення позивачем законодавства про правовий режим іноземців та осіб без громадянства, а саме відсутності правових підстав для перебування в Україні пізніше відповідного строку перебування на території України.
Також, при прийнятті рішення орган міграційної служби врахував відсутність обставин, передбачених статтями 30, 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», які забороняють примусове повернення іноземця до країни громадянської належності.
Не погоджуючись із рішенням відповідача, посилаючись на його неправомірність та необґрунтованість, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері примусового повернення чи примусового видворення іноземця або осіб без громадянства за межі території України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року №3773-VI.
За визначеннями, наведеними у пунктах 7, 14 частини 1 статті 1 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - це іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні;
нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
Згідно засад правового статусу іноземців та осіб без громадянства, передбачених статтею 3 вказаного Закону, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначені статтею 4 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI.
Зокрема, у частині 1 вказаної статті Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Відповідно до частини 3 статті 9 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Згідно із частинами 1, 6 статті 17 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI іноземцю або особі без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування в Україні на період існування обґрунтованих підстав для подальшого перебування.
Для продовження строку перебування в Україні подаються такі документи:
1) заяви іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочі дні до закінчення встановленого строку перебування на території України.
У разі пропуску іноземцем або особою без громадянства строку подання заяви з підстав, що унеможливлюють їх виїзд з території України, іноземцеві або особі без громадянства може бути продовжено строк перебування в Україні, за умови подання підтверджувальних документів. Якщо при цьому іноземець або особа без громадянства порушили встановлені строки перебування в Україні, питання продовження строку перебування може бути вирішене лише після притягнення цих осіб та приймаючої сторони до відповідальності згідно із законом;
2) документи, що підтверджують наявність підстав для подальшого перебування на території України;
3) паспортний документ іноземця або особи без громадянства;
4) паспорт (паспортний документ) приймаючої сторони (фізичної особи) або представника приймаючої сторони (юридичної особи);
5) документи, що підтверджують наявність достатнього фінансового забезпечення для покриття витрат, пов`язаних із перебуванням іноземця або особи без громадянства в Україні, або відповідних гарантій від приймаючої сторони.
Продовження строку перебування та тимчасового проживання на території України здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Частиною 1 статті 23 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI передбачено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.
Відповідно до частин 1, 3 статті 26 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.
Вказані положення кореспондуються із приписами Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 року №353/271/150.
Слід також, враховувати, що відповідно до підпункту 2 пункту 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року №150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.
Одночасному врахуванню підлягають положення статті 31 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI, згідно яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:
де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;
де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;
де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;
де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
Забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.
Аналіз наведених норм показав, що іноземці або особи без громадянства мають підтверджувати законність свого перебування на території України.
Не дотримання правил законного перебування іноземця або особи без громадянства на території України є прямим наслідком для визначення цих осіб нелегальними мігрантами та прийняття органом міграційної служби рішення про їх примусове повернення до країни громадянської належності.
Таким чином, підставою для прийняття рішення про примусове повернення іноземця до країни громадянської належності є перебування іноземця на території України з порушенням чинного законодавства, у тому числі, за відсутності паспортного документа та документа, що дозволяє тимчасове перебування на території України, законних джерел існування тощо.
Примусове повернення означає систему адміністративно-правових заходів, спрямованих на примушування іноземців, які незаконно перебувають в Україні, покинути територію України всупереч їх волі і бажанню.
Підставою для прийняття рішення про примусове повернення іноземця до країни походження є дії іноземця, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.
Виключенням щодо можливості примусового повернення іноземця до країни громадянської належності є наявність обставин, що свідчать про загрозу його життю або свободі за віросповіданням, національністю, громадянством (підданством), належністю до певної соціальної групи або за політичних переконань, загроза у жорстокому, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводження чи покарання тощо у разі повернення до країни походження.
Як свідчать обставини справи, громадянин республіки білорусь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснив в`їзд на територію України 23.01.2018 року на підставі паспортного документу для виїзду за кордон Серії НОМЕР_1 , терміном дії з 15.04.2013 по 15.04.2023 роки.
У визначений строк виїзд за межі території України позивачем не здійснено.
Із заявами, які дають підстави для продовження строку перебування на території України або для тимчасового захисту, до уповноваженого органу в установленому порядку не звертався.
Відповідні заяви, додані до позову, доказів їх одержання компетентним органом не містять.
Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення та прийняття оспорюваного рішення позивачем не наводилось обставин, що загрожують його життю, свободі, у тому числі у релігійних чи політичних проявах, у разі повернення до країни походження, і таких не встановлено під час судового розгляду справи.
Доводи апелянта про необізнаність із підставами прийняття оспорюваного рішення та неможливість наведення своїх аргументів та пояснень з приводу правопорушення, доведеності своєї невинуватості чи обставин, що виключають підстави для примусового повернення до країни походження, через незнання української мови та не залучення спеціалістом органу міграційної служби перекладача спростовуються як відібраними поясненнями позивача так і розпискою про зобов`язання покинути у визначений органом міграції служби термін територію України.
Ці матеріали не містять будь-яких зауважень з боку іноземця стосовно порушення розгляду справи та прийняття оспорюваного рішення. Особистим підписом позивача засвідчена відсутність необхідності у залученні перекладача.
Аналогічним чином, не підтвердженими належними і допустимими доказами залишаються і доводи позивача про неможливість повернутись до країни своєї громадянської належності через протиепідемічну ситуацію в країні.
Стосовно доводів позивача про перебування у фактичних шлюбних відносинах з громадянкою України, колегія суддів звертає увагу на відсутність доказів, які б підтверджували вказані обставини.
При цьому, вказана обставина не може слугувати підставою або виключенням для продовження строку перебування позивача на території України понад 180 днів.
Чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України.
Отже, з урахуванням встановлених обставин, а також встановленого факту незаконного перебування позивача на території України, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у відповідача були всі правові підстави для прийняття оспорюваного рішення про примусове повернення позивача до країни громадянської належності.
Оскільки висновки суду першої інстанції ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального і процесуального права, відповідають обставинам справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 271, 289, 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 червня 2023 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст складено та підписано 03.08.2023 року.

         Головуючий-суддя:                                                                О.В. Єщенко
         
         Судді:                                                                                        А.В. Крусян  
                                                                                                             
                                                                                                            О.В. Яковлєв