ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2023 року   
м. Черкаси   
  		
справа № 705/1596/21 провадження № 22-ц/821/1431/23 категорія на 351000000  		

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.
суддів: Карпенко О.В., Василенко Л.І.
секретар: Винник І.М.

учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про недопустиму психологічну поведінку. 

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

12 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про недопустиму психологічну поведінку.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є співвласником приватного будинку і квартири по АДРЕСА_1 , а у квартирі АДРЕСА_2 перебуває недобросовісний тимчасовий мешканець ОСОБА_2 , який не має повноважень власника нерухомості і земельної ділянки, але систематично без поваги до закону обмежує його права власності втручається на його приватну територію і захоплює прибудинкову загального користування, що на думку позивача, потребує захисту за ст. 386 ЦК України.  
Крім того, відповідач перебрав на себе права землевласника без необхідних документів розширив земельну ділянку, змінює її цільове призначення, рельєф, ландшафт і межі в натурі, що загрожує порушенню вимог 211 ЗК України. Надав собі права власника квартири концентрується на власних підходах з прямими загрозами, незаконно перепланував квартиру і змінив історичний вигляд будинку, що вимагає відповідальності за ст.. 189 ЖК України.
Сутички відбуваються з 2014 року, його перемови не мають жодного результату, переконання не діють, відповідач продовжує заходити без дозволу до родинного помешкання позивача, тому інших перспектив, крім вигнання його з майном із території, що належить йому, позивач не бачить.
ОСОБА_1 просив суд заборонити ОСОБА_2 заходити до приватної території, що належить ОСОБА_1 і заборонити наближатися до його особистого майна.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 березня 2023 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не довів за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України та з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог, зазначені ним обставини. Суд дійшов висновку, що з позовної заяви ОСОБА_1 неможливо встановити в чому полягає порушення його прав та інтересів, на які він посилається у позовній заяві, а отже не довів факту порушення його прав відповідачем ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги 

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в установленому порядку до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 березня 2023 року як незаконне, прийняти постанову, якою позовні вимоги залишити без розгляду.
Постановити окрему ухвалу про неправомірні дії судді Піньковського Р.В. та стягнути з відповідача на свою користь судовий збір.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд під час розгляду справи суд неповно з`ясував обставини справи і за відсутності доказів позивача і відповідача, на підставі декларативного підходу і тільки процедурного розгляду справи відмовив у задоволенні вимог, а не залишив позовну заяву без розгляду.
Вважає, що судом порушені норми процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив 

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Надаючи оцінку доводам позовної заяви, суд першої інстанції правильно врахував, що із змісту позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що предметом позову є заборона відповідачу вчиняти певні дії, а саме заходити до приватної території, що належить позивачу та заборона наближатися до особистих речей позивача, хоча зазначає назву позову: «про недопустиму психологічну поведінку». 
При цьому, в підтвердження позовних вимог додає витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданий Уманським виробничим підрозділом ЧООБТІ за № 7084488 сформований 22 квітня 2005 року, згідно якого позивач є власником 1/6 частини будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний витяг також містить інформацію про інших співвласників, які не є сторонами у вказаній справі.
Крім того, до позовної заяви додано талон-повідомлення ЄО № 4184 про прийняття і реєстрацію заяви позивача ОСОБА_1 . Уманським РУП про те, що його сусід розкидав його речі, та копію цієї заяви від 07 квітня 2021 року, у якій саме зазначається, що сусідом є ОСОБА_2 і саме він, на думку ОСОБА_1 , незаконно перебуває у будинковолодінні за вказаною адресою, та неадекватно поводиться по відношенню до нього та до його речей. Інформації про розгляд зазначеної справи працівниками Уманського РУП, позивач ОСОБА_1 до матеріалів справи не додав.
Частиною 3 ст. 13 Конституції України власність зобов`язує та не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Статтями 317 та 319 ЦК України  передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст. 383 ЦК України має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Згідно ч.2 ст. 386 ЦК України  власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Гарантуючи права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Відповідно до ст. 391 ЦК України  власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Розглядаючи спір, суд першої інстанції правомірно в своєму рішенні акцентував увагу на ту обставину, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Частина перша ст. 76 ЦПК України вказує на те, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України  достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності-достатніми. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком районного суду про те, що позивачем не надано жодних належних, достовірних та достатніх доказів того, що відповідач є недобросвісним мешканцем будинковолодіння, що поведінка останнього порушує права, в тому числі права власності, позивача ОСОБА_1 , а також не доведено, що позивач вчиняв будь-які дії, направлені на урегулювання конфлікту, у разі дійсного його існування.
В матеріалах справи наявні заяви позивача до Уманського РУП, у якій викладені обставини, аналогічні обставинам, викладеним у позові, але не надано будь-яких доказів, що такі події дійсно мали місце. Тобто сама по собі заява до Уманського РУП, у якій йдеться про конфлікт між сторонами, не може вважатися належним доказом у вказаній справі.
Положеннями частини другої статті 78 ЦПК України  визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За своїм внутрішнім переконанням суд відзначає, що наявність обставин вчинення будь-яких незаконних дій, які б порушували права позивача може прийматись до уваги тільки при наявності первинних та похідних доказів, що зафіксовані сторонніми особами (спостерігачами), органами місцевого самоврядування, органами державної влади за відповідним зверненням.
Доказів виявлення порушень позивачем до матеріалів справи не долучено.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Отже, вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Звертаючись за захистом своїх прав до суду саме заявник повинен обґрунтувати підстави позову, предмет позову, вказати осіб, які порушують його права, та яких може стосуватись вирішення спору відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільно-процесуального судочинства.
Надаючи оцінку законності рішення суду, враховуючи матеріали справи, колегія суду погоджується з висновком місцевого суду про те, що саме позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України та з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог, зазначені ним обставини. Оскільки таких доказів він суду не надав та не ставив питання про їх витребування, відповідно до процедури врегульованої ЦПК України, тому суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову через його недоведеність. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги не містять доказів та посилань, що оскаржуване рішення є незаконним, та судом допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню апеляційним судом.
Щодо посилання апеляційної скарги на ту обставину, що рішення суду повинне бути скасоване, а позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без розгляду колегія суддів виходить з наступного.
Як роз`яснено у п. 16 Пленуму ВСУ від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» суд апеляційної інстанції при розгляді справи керується правилами розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими главою І «Апеляційне провадження» розділу V ЦПК України.
Диспозитивність права сторін у справі на стадії апеляційного розгляду визначено ст. 373 ЦПК України, згідно з якою в апеляційному суді позивач має право відмовитися від позову, а сторони – укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу. Інших підстав на цій стадії чинним законодавством не передбачено. 
За таких обставин, позовну заяву на стадії апеляційного розгляду справи можна було залишити без розгляду лише за заявою позивача у разі становлення апеляційним судом передбачених законом підстав для скасування судового рішення. Оскільки підстав для скасування судового рішення встановлено не було, тому вимога апеляційної скарги про залишення позовної заяви без розгляду не може бути задоволена.
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (п. 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права, тому апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
Що стосується вимог апеляційної скарги про постановлення окремої ухвали відносно головуючого судді районного суду Піньковського Р.В., то такі вимоги є безпідставними, виходячи з наступного.
Частиною 1 статті 262 ЦПК України  передбачено, що суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Тлумачення частини першої статті 262 ЦПК України  свідчить, що суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо під час вирішення спору встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності.
Отже, правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення норм матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.
Таким чином, окрема ухвала може бути постановлена лише в разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення.
Оскільки під час судового розгляду не встановлено підстав для скасування судового рішення, неправомірних дій суду щодо ведення справи не встановлено, тому й підстав для задоволення апеляційної скарги в цій частині суд не вбачає. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України,  апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про недопустиму психологічну поведінку залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного  судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 
Повний текст постанови складено 06 вересня 2023 року.

Головуючий                                                        В.Г. Бородійчук

Судді                                                                О.В. Карпенко

                                                                        Л.І. Василенко