Дата документу 18.08.2023 Справа № 335/3098/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 335/3098/21 Головуючий у І інстанції: Геєць Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/1587/23                                      Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2023 року        м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:         Полякова О.З.,
суддів:         Кухаря С.В.,
        Крилової О.В.,
секретар: Камалова В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою законного представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2023 року у справі за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в особі законного представника – ОСОБА_2 , третя особа – Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району про визнання права власності на частку майна, придбаного під час шлюбу,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У березні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в особі законного представника – ОСОБА_2 , про визнання права власності на частку майна, придбаного під час шлюбу.
В обґрунтування позову зазначав, що 09.11.1991 між ним та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було зареєстровано шлюб, після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_5 ».
Під час перебування у вказаному шлюбі, за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 21.04.1997 ОСОБА_6 придбала квартиру АДРЕСА_2 , право власності на яку вона зареєструвала в ЗМБТІ.
12.08.1999 шлюб між позивачем та ОСОБА_6 розірвано.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла. Внаслідок її смерті відкрилась спадщина. За заявою спадкоємця ОСОБА_2 (її матері, відповідача за позовом) приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. завів спадкову справу № 103 за 2014 рік.
19.07.2019 позивач звернувся до нотаріуса Вовк І.І. із заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку придбаної в період шлюбу квартири. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.07.2019 № 1363/02-31 у видачі такого свідоцтва було відмовлено, оскільки чинною на той час редакцією статті 71 Закону України «Про нотаріат» було передбачено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя. Шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 розірвано 12.08.1999, тобто на час смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_3 не були подружжям.
31.07.2019 позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , як придбаної під час шлюбу. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28.05.2020 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 18.11.2020, у справі №335/8461/19 в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що, звертаючись до суду на підставі вимог ст. 392 ЦК України, позивач, обрав належний спосіб захисту прав, але, оскільки рішення суду за позовом ОСОБА_3 безпосередньо впливає на права особи, яка не була учасником справи - недієздатного сина ОСОБА_1 , який не був залучений у якості відповідача у справі, у позові відмовлено правильно.
Зокрема, колегія суддів Запорізького апеляційного суду звернула увагу на те, що відмова в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку майна, придбаного під час шлюбу, не позбавляє ОСОБА_3 знов звернутись до суду з позовом про визнання права власності на частку майна, придбаного під час шлюбу, визначивши належне коло відповідачів у справі, із залученням у якості відповідача недієздатного ОСОБА_1 , законним представником якого є ОСОБА_2 . 
Законом України від 14.07.2020 року № 775-IX «Про внесення змін до Закону України «Про нотаріат» щодо усунення законодавчих колізій та прогалин», у статтю 71 Закону України «Про нотаріат» внесені зміни щодо видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя) у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя). Після набрання цим Законом чинності 08.08.2020, 21.12.2020 позивач знову звернувся до приватного нотаріуса Вовк І.І. із заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку спірної квартири. Постановою нотаріуса від 18.01.2021 № 33/02-14 ОСОБА_3 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з ненаданням документів, підтверджуючих право власності на квартиру, тому він звернувся до суду з позовом.
Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_3 просив суд визнати за ним право власності на частку квартири АДРЕСА_2 .
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2023 року позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 .
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, законний представник  ОСОБА_1  – ОСОБА_2  подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2023 року та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що фактично ОСОБА_6 та ОСОБА_3 припинили шлюбні відносини ще з листопада 1994 року та не вели спільного господарства з того часу. Спірна квартира була придбана ОСОБА_6 під час роздільного проживання подружжя за її особисті кошти, отримані за договором позики.
Крім того, на думку скаржниці, суд першої інстанції припустився помилки, залишивши без задоволення її заяву про застосування у справі строків позовної давності, адже шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 розірвано ще у 1999 році, а з позовом ОСОБА_3 вперше звернувся тільки у 2019 році.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 заперечує проти її доводів просить залишити скаргу законного представника  ОСОБА_1  – ОСОБА_2  без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2023 року – залишити без змін.
У судовому засіданні  ОСОБА_1 , його законний представник ОСОБА_2 та їх представник – адвокат Аворник Л.В. наполягали на задоволенні апеляційної скарги, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2023 року просили скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.
ОСОБА_3 та його представник – адвокат Білостоцький Д.О. заперечували проти задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення просили залишити без змін.
Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району свого представника в судове засідання не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог чинного законодавства (т. 2, а.с. 71). Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи сторін та їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з огляду на таке.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).
Задовольняючи позов ОСОБА_3 , відмовивши в задоволенні заяви ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності у справі, суд першої інстанції виходив з того, що підставою позову ОСОБА_3 стала необхідність захисту свого права власності в порядку ст. 392 ЦК України, обумовлена невизнанням цього права відповідачем, а не поділ майна подружжя.
Проте колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 09.11.1991 позивач уклав шлюб з ОСОБА_4 , про що зроблено відповідний актовий запис за № 2547 в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_5 », що підтверджено копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 09.11.1991 відділом запису актів громадянського стану виконкому Запорізької міської Ради народних депутатів (т. 1 а.с.11).
ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_1 , батьками якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (т. 1 а.с.108).
Згідно з договором купівлі-продажу від 21.04.1997 № 342, ОСОБА_6 придбала квартиру АДРЕСА_2 , право власності зареєстровано в ЗМБТІ за ОСОБА_6 (т. 1 а.с.91, 112).
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.08.1999 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 розірвано (т. 1 а.с. 117), про що в Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено відповідний запис за № 232, що підтверджено копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого 27.06.2000 відділом запису актів громадянського стану Орджонікідзевського району м. Запоріжжя та копією зазначеного судового рішення (т. 1 а.с.12).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла, що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №237 (т. 1 а.с. 67, 116).
Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина, за заявою ОСОБА_2 (матері ОСОБА_6 ), приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. завів спадкову справу №103 за 2014 рік (т. 1 а.с. 66).
З матеріалів спадкової справи встановлено, що ОСОБА_6 не залишила заповіту, спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 є її син – ОСОБА_1 та її мати – ОСОБА_2 
ОСОБА_1 в силу вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України також прийняв спадщину після померлої матері ОСОБА_6 , оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не отримували. 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22.10.2014 ОСОБА_1 визнано недієздатним (т. 1 а.с. 87).
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24.12.2014 ОСОБА_2 призначено опікуном над недієздатним ОСОБА_1 , рішення набрало законної сили 05.01.2015 (т. 1 а.с. 86).
19.07.2019 ОСОБА_3 звернувся до нотаріуса Вовк І.І. із заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку придбаної в період шлюбу квартири. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.07.2019 №1363/02-31 у видачі такого свідоцтва йому було відмовлено, оскільки чинною на той час редакцією статті 71 Закону України «Про нотаріат» було передбачено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя; шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було розірвано 12.08.1999, тобто на час смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_3 не були подружжям (т. 1 а.с. 31).
31.07.2019 ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку спірної квартири, придбаної під час шлюбу.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя суду від 28.05.2020, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 18.11.2020, у справі № 335/8461/19 в задоволенні позову відмовлено (т. 1 а.с. 35-46).
21.12.2020 ОСОБА_3 знов звернувся до приватного нотаріуса Вовк І.І. із заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку спірної квартири, оскільки ЗУ від 14.07.2020 року № 775-IX «Про внесення змін до ЗУ «Про нотаріат» щодо усунення законодавчих колізій та прогалин» (набрав чинності 08.08.2020), до статті 71 ЗУ «Про нотаріат» внесені зміни щодо видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя) у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) (т. 1 а.с. 47).
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.01.2021 №33/02-14 ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва у зв`язку з ненаданням документів, що підтверджують право власності на квартиру (т. 1 а.с. 48, 102-103).
Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , зареєстрованого Херсонською товарною біржею «Смарагд-Південь» 21.04.1997, ОСОБА_6 купила квартиру за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.с.112).
Відповідно до копії протоколу № 4 зборів учасників ТОВ фірми «Деа Рома, ЛТД» від 16.04.1997 учасники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 постановили надати співробітниці Товариства ОСОБА_6 безпроцентну позику у сумі 15460 грн для придбання житла (т. 1 а.с.115).
Згідно з Договором позики від 18.04.1997 № 65 ТОВ «Деа Рома, ЛТД» зобов`язалось надати таку позику ОСОБА_6 з метою придбання квартири (т. 1 а.с.114).
Відповідно до посвідчення № НОМЕР_4 , ОСОБА_3 в період з 22.08.1995 до 01.11.1996 призначена пенсія, як інваліду 2-ї групи, згідно з випискою з історії хвороби № 3174 від 29.07.1995, ОСОБА_3 перебував на лікуванні у Науково-дослідному інституті нейрохірургії, де був прооперований, виписки з історій хвороб №1706 та № 4744 підтверджують знаходження ОСОБА_3 на стаціонарному лікуванні в МСЧ ЗРП відповідно в періоди з 05 квітня до 30 квітня та з 22 листопада до 17 грудня 1996 року (т. 1 а.с. 202-205).
Крім того, суд першої інстанції досліджував матеріали цивільної справи №335/8461/19, а саме:
- а.с. 241, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.03.2016 у цивільній справі № 331/229/16-ц за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, в описовій частині якого зазначено, що звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_9 зазначила, що в період часу з 1999 року до 2015 року проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народилась донька;
- а.с. 245-246, роздруківки з особистого комп`ютера свідка ОСОБА_10 , «Карточка счета 73.2 Розр.по наданим займам за 4 квартал 1998г. с начала года: ОСОБА_11 » та «Оборотно-сальдовая ведомость по счету 73.2 за 4 квартал 1998г.с начала года», відповідно до яких в період з 30.01.1998 до 31.08.1998 на погашення позики ОСОБА_6 щомісячно вносила по 100 грн (всього 800 грн).
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі – СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.
Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). 
Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою (ст. 23 КпШС України). 
Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.
Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України.
Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
З матеріалів справи вбачається, що шлюбний контракт щодо майнових прав та обов`язків подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не укладали. 
З огляду на вищезазначені норми закону, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Колегія суддів враховує правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 20.01.2023 у справі №337/4714/20, відповідно до якої, вирішуючи питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.
Матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження фактичного припинення шлюбних відносин ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , разом з тим копії правовстановлюючих документів на спірну квартиру свідчать про те, що її придбано 21.04.1997, тобто, в період, коли ОСОБА_3 та ОСОБА_6 були подружжям, адже їх шлюб розірвано більш, ніж через два роки потому - 12.08.1999.
Доводи апеляційної скарги про те, що грошові кошти, за які придбано спірну квартиру були особистою власністю  ОСОБА_6 ,  апеляційний суд не приймає, оскільки матеріалами справи підтверджено факт внесення ОСОБА_6 платежів на погашення позики під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . 
Апеляційний суд зауважує, що позику з метою придбання квартири ОСОБА_6 отримала також в період шлюбу з ОСОБА_3 , що свідчить про спільність цих коштів, а не особисту власність дружини.
Проте, колегія суддів дійшла висновку про те, що у задоволенні позову ОСОБА_3 слід відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної заяви, про що заявляла ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді першої інстанції з огляду на таке.
Позовна давність — це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Згідно з ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Як встановив суд першої інстанції, до спірних правовідносин щодо виникнення права спільної сумісної власності на спірну квартиру належить застосовувати відповідні положення Кодексу про шлюб та сім`ю України, Цивільного кодексу Української PCP та Закону України від 07.02.1991 № 697-XII «Про власність».
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 29 КпШС України поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.
Відповідно до ст. 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня. коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Згідно зі ст. 76 ЦК УРСР в редакції 1963 перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Матеріалами справи підтверджено, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.03.1999 у справі №2-1655/1999, що набрало законної сили 18.04.1999 (т.1 а.с. 117). Вказаним рішенням суду встановлено, що шлюбні відносини між подружжям припинені з березня 1998 року, відповідач проживає окремо, спільне господарство сторони не ведуть. Окрім того, суд встановив, що між подружжям відсутній спір про майно.
Колегія суддів зауважує, що позивач достовірно знав, що покупцем спірної квартири була ОСОБА_6 , право власності на квартиру зареєстроване за нею ж. Під час розгляду судом справи про розірвання шлюбу ОСОБА_3 підтвердив відсутність будь-яких претензій та вимог щодо спірної квартири, зазначив про відсутність спору про майно між подружжям.
Крім того, апеляційний суд встановив та не заперечували сторони, зокрема, сам позивач підтвердив, що він ніколи не проживав у спірній квартирі та жодним чином не намагався до неї вселитися, жодних витрат з утримання цього житла не здійснював.
Таким чином, вже на час набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу позивач знав або повинен був знати про порушення його права, але жодних заходів для захисту свого права не вживав. 
Так, ОСОБА_3 не звертався до суду для визнання за ним права власності на частину квартири ні у 2002 році, ні навіть у 2014 році після смерті колишньої дружини, натомість матеріалами справи підтверджено та підтверджує сам позивач, що з вимогами про визнання права власності на частку майна, придбаного під час шлюбу, ОСОБА_3 вперше звернувся в 2019 році, тобто через 20 років після розірвання шлюбу.
Колегія суддів враховує висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 28.12.2020 у справі № 345/2962/14, відповідно до якого частиною третьою статті 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 Сімейного кодексу України. Непроживання позивача у спірному житловому приміщенні від часу розірвання шлюбу, відсутність у позивача будь-яких перешкод для отримання інформації про оформлення права власності на відповідача свідчать про пропуск позовної давності та відсутність поважних причин пропуску такого строку.
Не застосувавши позовну давність до вимог ОСОБА_3 , суд першої інстанції зазначив, що підставою позову ОСОБА_3 є необхідність захисту його права власності, зумовлена невизнанням цього права відповідачем, а не поділ майна подружжя. Проте, на думку колегії суддів, такий висновок є хибним, адже матеріали справи не містять жодних доказів того, що ОСОБА_2 чинила будь-які перешкоди для здійснення ОСОБА_3 захисту його права на частину власності у зазначеній квартирі, або якимось чином перешкоджала реалізувати йому право власності. А посилання ОСОБА_3 на норми ст. 392 ЦК України, на думку апеляційного суду, не можуть бути підставою для відновлення такого строку, адже ОСОБА_3 пред`явив свої вимоги, керуючись, зокрема ст.ст. 22, 28 КпШС України. Вимоги про визнання права власності на частку майна, придбаного під час шлюбу, є вимогами про поділ майна подружжя, до яких застосовується позовна давність. Предметом доказування в цій справі є саме виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно та визначення розміру частки позивача в такій власності. Норми ст.ст. 11, 29 КпШС України є спеціальними нормами, тому вони мають застосовуватися до спірних відносин.
Відповідно до п. 1 ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").
Інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Пропуск позивачем строку позовної давності є самостійною підставою для відмови в позові.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження, у зв`язку з чим, її належить частково задовольнити, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2023 року на підставі ч. 1 ст. 376 ЦПК України належить скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 . 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу законного представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2023 року у цій справі – скасувати. Прийняти в цій справі нову постанову, якою:
«Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в особі законного представника – ОСОБА_2 , третя особа – Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району про визнання права власності на частку майна, придбаного під час шлюбу – залишити без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 18 серпня 2023 року.

Головуючий:

Судді: