Справа № 2-4837/11
Провадження № 22-ц/801/1394/2023
Категорія: 39
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
Іменем України

22 серпня 2023 року	  	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача Стадника І.М., 
суддів Матківської М.В., Міхасішина І.В.,
з участю секретаря судового засіданні Собцевої А.Р.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання № 2 
апеляційну скаргу представника відповідача – адвоката Маліновської Ю.М. 
на заочне рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 17 січня 2012 року, ухвалене під головуванням судді Федчишена С.А., дата складення повного тексту якого невідома, 
у справі № 2-4837/11
за позовом ОСОБА_1 (позивач)
до ОСОБА_2 (відповідач)
про стягнення боргу за договором позики, -
встановив:
Короткий зміст позовних вимог
В жовтні 2011 року ОСОБА_1 звернувся в районний суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, в обґрунтування якого посилався на те, що 21 травня 2008 року між ним та відповідачем був укладений в письмовій формі й нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого відповідач позичила у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 24 000 грн, які зобов`язалася повернути в строк до 05 червня 2008 року. Крім того, договором передбачено, що у випадку, коли позичальник не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України з урахуванням встановленого рівня інфляції за весь час прострочення, а також 1% від суми позики за кожен день прострочення.
У зв`язку з тим, що в обумовлений в договорі строк позику не було повернуто, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики в сумі 282 133 грн, а саме: тіло боргу в сумі 24 000 грн, штрафні санкції за весь час прострочення в сумі 246 636 грн, інфляційні втрати в розмірі 11 497 грн. 
Рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 17 січня 2012 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 282 133 грн, в тому числі тіло боргу 24 000 грн та штрафні санкції позики за весь час прострочення в розмірі 246 636 грн, 11 497 грн нарахувань згідно встановленого індексу інфляції. 
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17 травня 2023 року у задоволенні заяви представника відповідача – адвоката Маліновської Ю.М. про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення відмовлено, а заяву представника відповідача про перегляд рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 17 січня 2012 року в зазначеній цивільній справі залишено без задоволення.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
06 червня 2023 року представник відповідача – адвокат Маліновська Ю.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог в зв`язку з пропуском строку позовної давності. 
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт вважає рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 17 січня 2012 року таким, що постановлене з неповним з`ясуванням обставин справи, порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права. 
Зокрема, вказує на те, що відповідач ОСОБА_3 не знала та не могла знати про розгляд справи і постановлення заочного рішення у справі, не могла з`явитися в судові засідання з незалежних від неї причин, так як не була обізнана про час та місце їх проведення, у відповідний період доглядала за хворими батьками і проживала не за адресою місця реєстрації. 
Звертає увагу на пропуск позивачем строку позовної давності, просить застосувати його і відмовити в задоволенні позовних вимог з цих підстав.
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
Від позивача ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу не надійшов, проте його відсутність не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції – частина 3 статті 360 ЦПК України.
Провадження у справі в суді апеляційної інстанції
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 червня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою від 08 серпня 2023 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду, який вирішено здійснювати без повідомлення учасників справи.
В судовому засіданні представник позивача – адвокат Маліновська Ю.М. вимоги апеляційної скарги підтримала на умовах, викладених у ній, і просила задовольнити. 
Інші учасники справи, які відповідно до пункту 3 частини 7 статті 128 ЦПК України вважаються такими, що повідомлені в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явилися, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
Встановлені судом першої інстанції обставини 
Судом встановлено, що згідно укладеного 21.05.2008 року договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком В.Б. та зареєстрованим в реєстрі за № 8018, ОСОБА_2 позичили у ОСОБА_1 24 000 грн, які повинна була повернути 05.06.2008 року, проте не виконала свої зобов`язання.
Оскільки договором було передбачено не лише повернення суми боргу, а і санкції за несвоєчасне її повернення у вигляді 1% від суми позики за кожен день прострочення, а також відшкодування інфляційних витрат, суд першої інстанції керуючись статтями 625, 1046, 1047, 1049 ЦПК України задовольнив позов повністю і стягнув суму боргу, штрафні санкції за весь час прострочення, а також інфляційні втрати.
Позиція апеляційного суду
Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам не відповідає. 
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із доведеності порушення прав позивача і необхідності їх захисту шляхом примусового стягнення суми боргу.
Разом з тим, як встановлено судом, згідно з умовами укладеного між сторонами договору повернення грошей мало відбутися у м. Вінниці, за місцем проживання позикодавця, 05 червня 2008 року.
Із позовною заявою про стягнення боргу ОСОБА_1 звернувся лише 31 жовтня 2011 року, тобто через 3 роки 4 місяці 26 днів після закінчення строку повернення позики.
Відповідачем не оспорюються факт укладення договору позики і сума отриманих за ним коштів. 
Згідно з статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму) позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідний договір є безпроцентним, тобто не передбачає нарахування процентів як винагороди за користування позикою (пункт 1 Договору).
Водночас відповідно до пункту 4 Договору у випадку коли позичальник не поверне суму позики в строк, він зобов`язаний сплатити суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також один процент від суми позики за кожен день прострочення.
Згідно з частиною 3 статті 549 ЦК України неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, є пенею. 
Зазначене спростовує посилання апелянта на те, що вона визнає дійсний розмір заборгованості за договором, який нібито становить 39 193 грн і складається з тіла позики в сумі 24 000 грн, процентів за користування позикою за час дії договору (15 днів), а саме 3 600 грн (24 000*1%*15 днів) та інфляційних втрат за період з 05.06.2008 по 27.09.2011 року згідно статті 625 ЦК України.
Насправді виходячи з правової природи коштів, що нараховані позивачем і стягнуті судом першої інстанції в сумі 246 636 грн, вони є пенею і розраховані вірно, тобто позовні вимоги є обґрунтовані, а право позивача на повернення йому суми позики, відшкодування інфляційних втрат і сплату пені було порушене відповідачкою. 
Проте у зв`язку з неналежним повідомленням про дату, час і місце розгляду справи відповідачки, вона була позбавлена можливості брати участь у судовому засіданні й не могла, в тому числі, заявити про застосування строку позовної давності, і зробила відповідну заяву в апеляційній скарзі.
Так, судові повістки в судові засіданні на 22.11.2011 і 17.01.2012 повернулися до суду першої інстанції з відміткою відділення зв`язку про закінчення строку зберігання. 
Згідно з статтею 76 ЦПК України в редакції, що діяла на момент розгляду справи судом першої інстанції і вчинення відповідних процесуальних дій, судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування. У разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. У разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом.
Отже повернення судової повістки з відміткою відділення зв`язку про «закінчення терміну зберігання» не вважається належним повідомленням особи про дату, час і місце розгляду справи, й не давало підстав для заочного розгляду справи.
Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про дату, час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.
Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.
Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
Зазначений висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року № 200/11343/14-ц. 
Між тим, позовна давність — це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.
Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, пункт 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51).
Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові ВП ВС від 13.02.2019 по справі № 826/13768/16 (11-609апп18).
Згідно з статтею 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 257, частина 4 статті 267 ЦК України).
Звертаючись до суду із позовом, позивач ОСОБА_1 вказував у позовній заяві, що строк прострочення зобов`язання складає 3 роки 3 місяці і 22 дні станом на 27 вересня 2011 року, проте не наводив жодних поважних причин пропуску трирічного строку позовної давності, а тому суд за заявою відповідачки застосовує строк позовної давності і відмовляє в позові з цих підстав.
Щодо судових витрат 
Заяв про перерозподіл судових витрат сторони не заявляли.
Керуючись статтями 376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, - 
постановив:
Апеляційну скаргу представника відповідача – адвоката Маліновської Ю.М. задовольнити.
Рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 17 січня 2012 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики – відмовити повністю.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Повний текст постанови складено 24.08.2023 року.
Головуючий:   	І. М. Стадник 	
Судді:    	М.В. Матківська   І.В. Міхасішин