Справа № 465/1835/20                                Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я. 
Провадження № 22-ц/811/2099/22                        Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
01 серпня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі: 
                головуючої: Н.П. Крайник 
суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри
                при секретарі: Х.Б. Назар
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя,- 
                                               в с т а н о в и в: 

       25.03.2020  ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя. 
       Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що починаючи з 1980 по 1985 рік вона проживала з  ОСОБА_1 спільно однією сім`єю. З 1982 року вони проживали спільно у квартирі за адресою АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 в них, народився син - ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 донька - ОСОБА_4 . 01 червня 1985 року між ними було зареєстровано шлюб, про що відділом ЗАГС Радянського району м. Львова в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 260 та 30 січня 1992 року, повторно видано свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 . У 1991 році вони сім`єю виїхали до м. Варшава, проживали у службовій квартирі від Варшавського університету. Однак, у 1992 році в  ОСОБА_2 виникла необхідність реєстрації квартири в Україні, яка належала її бабці, що неможливо було зробити за тодішніми правилами перебуваючи у шлюбі. Тому у 1992 році шлюб між  ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 було розірвано, але таке розірвання носило суто формальний характер. Подружні відносини між ними не змінились і вони далі продовжували проживати однією сім`єю. Після розірвання шлюбу вони разом із дітьми повернулися у м. Варшаву і з цього часу проживали на постійній основі. З 01 листопада 1992 року до осені 2010 року, працюючи у Варшавському університеті,  ОСОБА_2 проживала у Варшаві з  ОСОБА_1 та своїми дітьми, а до Львова приїжджали періодично. Наприкінці 2007 року вони вирішили придбати частину будинку АДРЕСА_2 . Та 06 грудня 2007 року між ОСОБА_5 та  ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу 7/20 (семи двадцятих) ідеальних часток будинку, який є нотаріально посвідченим, відповідно до якого ОСОБА_5 продала, а  ОСОБА_1 купив 7/20 (сім двадцятих) ідеальних частин цегляного житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_2 . У будинковій книзі для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_2 власником квартири зазначений  ОСОБА_1 , а  ОСОБА_2 , зазначена як дружина власника. Наголошує, що її місце проживання за вказаною адресою було зареєстровано 29.01.2008 року, тобто у той період, коли вони не перебували офіційно у шлюбі. У 2008 році вони вирішили знову зареєструвати шлюб, який уклали 16 липня 2008 року, про що Франківським районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Львівській області складено відповідний актовий запис №253 та 19 березня 2019 року повторно видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 . 
       Вважає, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною визначеною законом підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
       Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя задоволено.
       Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю як подружжя без офіційної реєстрації шлюбу в період з 1992 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 .
       Визнано спільним сумісним майном подружжя 7/20 ідеальних частин цегляного житлового будинку АДРЕСА_2 з відповідною частиною господарських будівель та споруд.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 1691 грн 60 коп., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 29 000 грн 00 коп. та витрати за здійснення перекладу документів в розмірі 1560 грн 00 коп.
       Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .
Вважає оскаржуване рішення суду незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене без повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи з грубим порушенням норм процесуального та матеріального права.
Щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу зазначив, що в матеріалах відсутні докази, які би підтверджували факт спільного проживання однією сім`єю станом на 2007 рік (на момент придбання спірного майна). Так, наявні у матеріалах справи фотографії подружжя датуються або 90-тими роками, або зроблені вже після повторної реєстрації шлюбу у 2008 році. Повідомляє, що фотографії 2008 року, як і сама реєстрація шлюбу, були зроблені на прохання ОСОБА_2 з метою надання доказів їхнього нібито примирення і продовження шлюбних стосунків. Наголошує, що справжньою причиною розірвання їхнього шлюбу в 1992 році було припинення шлюбних відносин між ними. Жодного фіктивного розірвання шлюбу не було, а шлюб розірвано, оскільки вони, як подружжя, вже не жили разом. Після 1992 року вінчасто проживав у Варшаві у спільній з позивачкою квартирі, оскільки вона не була проти цього. Однак, спільних прав та обов`язків подружжя, ведення спільного бюджету та господарства у них не було. Щодо повторної реєстрації шлюбу в 2008 році, то така відбулася на прохання самої позивачки з метою врегулювання її формальних справ в університеті. Відтак, шлюбні відносини припинені з 1992 року, а їх юридичне поновлення носило лише формальний характер. Підтвердженням вищенаведеного є те, що у нього ( ОСОБА_1 ) є цивільна дружина, ОСОБА_6 , з якою він проживає з 2007 року. Йому не відомо, на яких підставах позивачка зареєстрована в спірному будинку, оскільки він як власник будинку згоди на це не надавав.
Крім цього,  ОСОБА_2 з 2008 року проживає та перебуває в цивільному шлюбі з ОСОБА_7 .
Наявність цивільного чоловіка  ОСОБА_2 та цивільної дружини  ОСОБА_1 ще раз підтверджують той факт, що вони припинили спільне проживання, шлюбні стосунки не підтримували, а відповідно і відсутні підстави для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 1992 по 2008 рік. У своєму рішенні суд першої інстанції зазначив, що місце реєстрації позивачки та відповідача було однакове у період до 2008-року. Однак, місце реєстрації та місце фактичного проживання - це різні поняття. Вказує, що усі докази котрі надає ОСОБА_2 на підтвердження факту спільного проживання датуються до 2003 р. Лише дві довідки від ЛКП про місце реєстрації датуються 2022 p. Фактично ОСОБА_2 не надала жодних доказів котрі б підтверджували факт спільного проживання в період з 2004 р. по 2007 р. включно. Щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. Вважає, що 7/20 ідеальних частин цегляного житлового будинку є його приватною власністю, оскільки у 2007 р. він з своєю матір`ю, ОСОБА_8 , вирішили придбати 27/100 оспорюваного будинку. На той час у його матері була квартира по АДРЕСА_3 . Вони спільно з матір`ю прийняли рішення про продаж цієї квартири та про купівлю 27/100 будинку по АДРЕСА_2 . 01.12.2007 р. мати ОСОБА_8 продала свою квартиру та за ці кошти було придбано частину будинку на ОСОБА_9 , 82. Куплена частина будинку була оформлена на  ОСОБА_1 . Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.12.2007 року ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить частка в розмірі 7/20 будинку.
Таким чином, незважаючи на факт проживання спільно однією сім`єю  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  на момент придбання частини будинку, вважає, що це майно не може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя, оскільки воно було придбано за кошти  ОСОБА_8 (матері) та в будь - якому випадку є особистою приватною власністю ОСОБА_1 .
Позивачка не має жодного відношення як до грошей, за які було придбано частину будинку, так і до самого будинку. Окрім того, ОСОБА_2 не надала доказів, що таке майно придбавалося внаслідок спільної праці чи за спільні кошти. Судом не встановлено та необґрунтовано за які саме кошти було придбано таке майно. Однак, у всіх правових позиціях при вирішенні таких спорів Верховний Суд наголошує на тому, що слід з`ясовувати, за які саме кошти придбавалося майно.
Щодо зменшення суми витрат на правову допомогу, то зазначив, що розмір витрат на правову допомогу, який було стягнуто з  ОСОБА_1 у розмірі 29 000 грн 00 коп. є значно завищеним. Вважає, що у цій справі адвокату ОСОБА_2 не потрібно було додатково вивчати джерела права чи законодавства, а всього лиш проаналізувати норми ЦК та СК України та викласти їх у позовній заяві. Таким чином, сума витрат на правову допомогу, заявлена стороною ОСОБА_2 та стягнена за рішення суду першої інстанції, не є обґрунтованою.
Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя.
У засіданні суду апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_10 скаргу підтримали з підстав, наведених у ній, просили скаргу задоволити.
        ОСОБА_2 та її представники ОСОБА_11 а ОСОБА_12 проти скарги заперечили.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.
       Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
       Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
       Разом з тим, згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
       За приписами ч. 2, 4 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
       Відповідно до п. 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
       Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
       Судом встановлено та що не заперечується сторонами, з 1980 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали однією сім"єю, у 1985 році офіційно зареєстрували шлюб, що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про укладення 01.06.1985р. серії НОМЕР_1 .
        ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 донька - ОСОБА_4 .
       У 1991р. подружжя з дітьми виїхало до Варшави (Республіка Польща) у зв"язку з працевлаштуванням позивачки у Вашавський університет.
Відповідно до повторно виданих свідоцтв про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_4 шлюб між сторонами розірвано 12.02.1992р.
       16 липня 2008 року сторони повторно зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 .
       Відповідно до договору купівлі - продажу 7/20 (семи двадцятих) ідеальних часток будинку від 06.12.2007р., ОСОБА_1 купив у ОСОБА_5 7/20 (сім двадцятих) ідеальних частин цегляного житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .
       Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №16996479 від 11.12.2007р., ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить частка в розмірі 7/20 будинку АДРЕСА_2 .
       Довідкою, виданою заступником директора інституту прикладної лінгвістики Варшавського Університету (з перекладом українською мовою), позивачка з 01.11.1992 року до 30.09.1994р. працювала викладачем в інституті. Інститут продовжив з нею контракт на працю з 01.10.1994р. до 30.09.1997р. 
       Під час перебування в Польщі позивач була зареєстрована та проживала разом з сім"єю в готелі для працівників Варшавського Університету, зокрема з чоловіком (відповідачем у справі), сином та донькою.
       Як вбачається з декларації спільних доходів подружжя за 1995р, така подана спільно позивачкою та відповідачем, у ній зазначені їх персональні дані, місце їх спільного проживання в м. Варшава, розмір доходів.
       Візовими анкетами відповідача, які подані 04.08.1998р. та 31.08.1999р. в графі 10 (дані про подружжя) позивачку зазначено як дружину, в графі 11 (мета приїзду до Польщі) зазначено - до дружини, в графі 20 зазначено, що надана інформація є правдивою, про що власноручно ОСОБА_1 розписався.
       Згідно заяви позивачки до Варшавського університету про надання її сім`ї трикімнатної квартири в асистентському готелі « ІНФОРМАЦІЯ_4 » на 1998-1999 навчальний рік зазначається, що сім`я складається з 4 осіб (вона, чоловік ОСОБА_1 та двоє їхніх дітей).
       Відповідно до карт тимчасового проживання в Республіці Польща, виданих 05.06.2001р. позивачці та відповідачу, зазначено одну адресу їх проживання як подружжя.
       Нотаріальним актом (договором купівлі продажу) від 19.09.2002р. про купівлю позивачкою та відповідачем приміщення в Республіці Польща у передмісті Варшави за адресою ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , відповідач підтвердив своє проживання на момент укладення договору за адресою дружини ОСОБА_15 та в параграфі 3, як чоловік, підтвердив походження коштів, за які було придбано зазначене приміщення.
       Відповідно до посвідки постійного місця проживання, термін дії якої зазначено з 2003 по 2013 рік, відповідач проживав за адресою АДРЕСА_4 , що було службовим приміщенням, виділеним позивачці та членам її сім"ї.
Відповідно до даних будинкової книги по будинку АДРЕСА_2 (спірне майно), у такій власником зазначено відповідача, а позивачку зазначено як дружину відповідача, з відміткою про її реєстрацію в будинку 29.01.2008р., тобто задовго до повторної реєстрації шлюбу між сторонами, яка була проведена 16 липня 2008 року.
       Згідно довідки ЛКП "Вулецьке" від 23.06.2022р. №485 позивачка разом з сім"єю, зокрема чоловіком ОСОБА_1 , сином та донькою з 15.12.2004р. по 25.01.2008р. були зареєстровані за адресою АДРЕСА_5 .
       У матеріалах справи також міститься велика кількість фотографій, на яких зображені сторони та їхні діти, онуки. Фотографії стосуються різних періодів життя.
       Допитана судом апеляційної інстанції за клопотанням відповідача ОСОБА_1 свідок ОСОБА_6 показала, що з 2007 року проживає в цивільному шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 та веде з ним спільне господарство, свідок ОСОБА_16 показав, що знає матір ОСОБА_1 , позивачка не доглядала його матір. Зазначене йому відомо, оскільки він виготовляв вікна на замовлення ОСОБА_1 та встановлював качелю у дворі, де проживала матір відповідача. З того часу свідка ОСОБА_6 знає як цивільну дружину ОСОБА_1 . 
       Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в повному обсязі, районний суд виходив з того, що позивачкою доведено належними доказами факт її проживання однією сім"єю з відповідачем без реєстрації шлюбу в період з 1992 р. по 16.07.2008 р., що породжувало для них взаємні права та обов"язки як подружжя, зокрема придбання спільного майна - 7/20 ідеальних частин цегляного житлового будинку АДРЕСА_2 з відповідною частиною господарських будівель та споруд.
       З таким висновком суду колегія суддів погоджується повністю, виходячи з наступного.
       Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
       Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
       Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17 та неодноразово викладалась у постановах Верховного Суду у складі колегій суддів палат Касаційного цивільного суду, а саме: постанові від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, постанові від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, постанові від 13 березня 2019 року у справі №334/9028/15-ц, постанові від 13 березня 2019 року у справі №756/10797/15-ц, постанові від 04 липня 2019 року у справі №127/3402/15-ц, постанові від 19.09.2019 року у справі № 235/4699/18.
       Правовий висновок про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, сформовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, у якій на підставі аналізу норм Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України, в тому числі ст.ст.355, 358 ЦК України, ст.ст.60, 70 СК України, викладено правовий висновок про те, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
       При застосуванні положень статті 74 СК України, судам слід виходити з того, що вказана норма також поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, потрібно встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
       Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 14.07.2020 у справі №552/5693/18 зазначив, що основні критерії надання майну статусу спільного сумісного, зокрема, є: час набуття такого майна; кошти за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
       Важливе значення для правильного вирішення спору про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу мають конституційні положення про ґрунтування шлюбу на вільній згоді жінки і чоловіка, про рівні права і обов`язки кожного із подружжя у шлюбі та сім`ї (стаття 51 Конституції України).
       Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
       Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати в сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.
       Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і в чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема з нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.
       Розгляд справи, в якій викладена самостійна позовна вимога про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, потребує надання сторонами належних та допустимих доказів обставинам, зазначеним у позовній заяві, та дослідження їх судом, адже нормами цивільного процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін у справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.
       Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.
       Аналізуючи зібрані у справі докази, колегія суддів погоджується з висновком суду, що з 2004 року (часу введення в дію Сімейного Кодексу України), сторони спору проживали однією сім`єю, що підтверджується, в тому числі, письмовими документами, виданими іншою державою, зокрема Республікою Польща, що стосуються подачі сторонами спору спільної декларації про доходи у вказаний період, зазначення ОСОБА_1 місця свого проживання за місцем проживання позивачки ОСОБА_2 в документах, що подавалися ним до офіційних установ іноземної держави, у яких він зазначає позивачку як дружину, одночасний перетин сторонами державного кордону України, що вбачається з відміток в їх іноземних паспортах, повторною реєстрацією шлюбу в 2008 році, не перебування сторін в іншому зареєстрованому шлюбі, численні фотографії, зроблені у спірний період, на яких зображені сторони в колі родини, їх батьків, дітей та внуків, фотографії реєстрації шлюбу в 2008 році. 
       Крім того, відповідач не спростував належними доказами доводи позивача про проживання з нею однією сім`єю на час придбання ним 7/20 частин будинку за адресою АДРЕСА_2 , а покази свідка ОСОБА_6 про її проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю на час придбання спірного майна, а також його придбання за кошти, отримані від продажу квартири матері відповідача, на думку колегії суддів, не підтверджено іншими належними доказами та спростовуються матеріалами справи. Крім того, як пояснили сторони спору, інша частина будинку АДРЕСА_6 , у якому ОСОБА_1 було придбано 7/20 частин, належить батькам позивачки, що додатково ставить під сумнів доводи відповідача про те, що зазначене майно придбано ним виключно для себе та його матері, і за його кошти.
       Разом з тим, встановлюючи факт  проживання сторін однією сім"єю без реєстрації шлюбу у період з 1992 по 16.07.2008р., суд першої інстанції не врахував, що положення КпШС України не містили положень (правових норм) про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення, передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Отже, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не було передбачено. 
       Однак, враховуючи, що відповідач не заперечує факт проживання однією сім`єю з позивачкою до 01.01.2004 року, колегія суддів не вбачає підстав для зміни судового рішення в частині визначення періоду проживання однією сім`єю, оскільки по суті спору встановлення факту проживання однією сім`єю зводиться позивачкою до встановлення такого факту на час придбання сторонами спірного майна у 2007 році.
       З наведених мотивів, колегія суддів вбачає за можливе в цілому схвалити мотиви рішення суду та залишити його без змін.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині безпідставно стягнутих витрат на правову допомогу в розмірі 29 000 грн, понесених позивачкою під час розгляду справи судом першої інстанції, то в цій частині колегія суддів вважає такі доводи апелянта необґрунтованими, виходячи з наступного.
       Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
       Частиною 2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
       Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
       Згідно ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 
               Частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
       Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
       Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
       Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_2 та адвокатом Коцюбинською Л.С. було укладено договір про надання правової допомоги №142 від 20.01.2022 року, предметом якого є, зокрема, представництво інтересів замовника у всіх судових інстанціях України.
       Відповідно до протоколу № 1 від 21.02.2022 року, протоколу № 2 від 22.02.2022 року, протоколу № 3 від 13.06.2022 року, протоколу № 4 від 30.06.2022 року, протоколу № 5 від 14.07.2022 року до договору про надання правової допомоги №142 від 20.01.2022 року та квитанцій про вхідні платежі, вартість послуг, наданих ОСОБА_2 адвокатом Коцюбинською Л.С. становить 29 000 гривень. 
       З наведених мотивів, колегія суддів погоджується з розміром витрат на правничу допомогу, яка стягнута судом в користь ОСОБА_2 , оскільки розмір такої визначений з урахуванням доводів сторін на обґрунтування розміру витрат на правову допомогу, складності справи, часу, затраченого адвокатом, та обсягу наданих ним послуг, а також з урахуванням відсутності заяви відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу, які позивач понесла у зв`язку з розглядом справи.
       Доводи скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для скасування рішення суду у колегія суддів не вбачає.     
       Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
  п о с т а н о в и в:  

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 липня 2022 року залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
       Повний тест постанови складено 09 серпня 2023 року.

Головуючий:                 Н.П. Крайник 

Судді:                        Я.А. Левик

                                                                                        М.М. Шандра