ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2023 року 
м. Київ

справа № 160/20070/21
адміністративне провадження № К/990/9765/23  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Соколова В.М.,
суддів: Єресько Л.О.,  Загороднюка А.Г., 
розглянувши у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції адміністративну справу № 160/20070/21
за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2022 року (суддя Серьогіна О.В.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2023 року (головуючий суддя - Юрко І.В., судді: Білак С.В., Чумак С.Ю.),
УСТАНОВИВ: 
І. Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач), у якому просив:
- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на його користь 30503,72 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 серпня 2021 року (день набрання чинності рішенням суду у справі №160/530/21) по 26 жовтня 2021 року (день звернення до суду з даним позовом);
- розрахувати та стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 26 жовтня 2021 року (день звернення до суду з даним позовом) по день розгляду справи в суді.
ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року, яке набрало законної сили 04 квітня 2022 року, позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1, що полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 жовтня 2020 року по 30 грудня 2021 року, без урахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
На виконання указаного судового рішення Дніпропетровським окружним адміністративним судом 17 травня 2022 року видано виконавчий лист у справі № 160/20070/21.
04 листопада 2022 року позивач звернувся до суду першої інстанції із заявою у порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України (по тексту - КАС України), у якій просив:
- задовольнити заяву про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі №160/20070/21 від 30 грудня 2021 року протиправною;
- застосувати до суб`єкта владних повноважень - ІНФОРМАЦІЯ_1 наслідки, передбачені частиною другою статті 249 КАС України.
Вказана заява обґрунтована тим, що відповідачем не виконано рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року у справі № 160/20070/21 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 жовтня 2020 року по 30 грудня 2021 року, без урахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів. 
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання протиправними дій, вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду в адміністративній справі № 160/20070/21 за його позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено.
Постановляючи означену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що застосування судом до суб`єкта владних повноважень приписів статті 383 КАС України можливе у разі встановлення факту невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду на користь особи - позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами, поданими позивачем. Водночас у цій справі матеріалами справи підтверджено, що відповідачем рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року у справі №160/20070/21 виконано у повному обсязі 20 квітня 2022 року. За таких обставин відсутні протиправні дії відповідача щодо невиконання вказаного судового рішення.
При цьому місцевий суд зазначив, що у разі якщо позивач не погоджується із здійсненим відповідачем розрахунком середнього заробітку за час затримання розрахунку при звільненні за період з 07 жовтня 2020 року по 30 грудня 2021 року, без урахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, він може оскаржити вказані дії відповідача у судовому порядку.
Постановою від 25 січня 2023 року Третій апеляційний адміністративний суд залишив без змін ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2022 року.
Мотивами прийняття цієї постанови суду апеляційної інстанції слугувало те, що ухвала про відмову у задоволенні заяви, поданої у порядку статті 383 КАС України, відсутня у переліку ухвал, на які можуть бути подані апеляційні скарги окремо від рішення суду, а отже, ухвала Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 160/20070/21 не може бути оскаржена в апеляційному порядку. Таким чином у відкритті апеляційного провадження у справі слід було відмовити. Однак, оскільки статтею 305 КАС України не передбачено закриття апеляційного провадження у випадку його помилкового відкриття судом, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
ІІІ. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи
20 березня 2023 року на адресу Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2022 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2023 року, в якій скаржник просить скасувати вказані судові акти в повному обсязі та передати справу на новий розгляд за встановленою підсудністю до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що всупереч вимогам статей 90, 210, 211, 242 КАС України, та судовій практиці ЄСПЛ, суд першої інстанції при винесенні ухвали від 16 листопада 2022 року не повно з`ясував обставини справи, не дослідив надані докази та не надав їм оцінки, не застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, зокрема норми Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, та не врахував висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Скаржник зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що на момент розгляду заяви рішення суду від 30 грудня 2021 року у справі №160/20070/21 перебувало на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), яким здійснювалося виконавче провадження ВП №69178745. Відповідач не повідомляв державного виконавця про добровільне виконання рішення суду та не оскаржував постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №69178745. 
На думку автора касаційної скарги, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів виконання відповідачем рішення суду від 30 грудня 2021 року у справі №160/20070/21, а саме, платіжного документа з відповідним призначенням платежу «середній заробіток за час затримання розрахунку при звільненні» або «на виконання рішення суду по справі № 160/20070/21». У свою чергу, вчинені на власний розсуд відповідача дії щодо виплати ОСОБА_1 грошового утримання військовослужбовця за квітень 2022 року у сумі 6254,58 грн не є належними доказами виконання рішення суду у цій справі.
Також у скарзі зазначено про помилковість висновку суду першої інстанції щодо можливості оскарження позивачем у судовому порядку дій відповідача щодо здійсненого розрахунку середнього заробітку за час затримання розрахунку при звільненні, оскільки такий висновок не відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 295/13613/16-а, де Суд зауважив, що вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються. Подібна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №816/2016/17 (К/9901/50946/18), від 16 січня 2019 року у справі № 686/23317/13-а (№ 11-1193апп18) та Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2018 року у справі №520/11829/17.
На додаток, скаржник посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права в частині залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без руху через несплату судового збору. Позивач уважає, що він звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції від 16 листопада 2022 року в силу пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Окрім того, суд апеляційної інстанції розглянувши справу у письмовому провадженні порушив норми статті 311 КАС України. Більше того, суд апеляційної інстанції формально здійснив провадження, порушивши право позивача на об`єктивний та неупереджений перегляд справи в порядку апеляційної процедури, адже обставини справи судом взагалі не досліджувались, оцінка наданим сторонами доказам судом не надавалась.
Ухвалою від 05 квітня 2023 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
25 квітня 2023 року від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому останній просить залишити скаргу ОСОБА_1 без задоволення.
Ухвалою від 19 липня 2023 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
IV. Позиція Верховного Суду
Як зазначалося вище, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року, яке набрало законної сили 04 квітня 2022 року, позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1, що полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 жовтня 2020 року по 30 грудня 2021 року, без урахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
На виконання указаного рішення Дніпропетровським окружним адміністративним судом 17 травня 2022 року видано виконавчий лист у справі № 160/20070/21.
Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 08 червня 2022 року відкрито виконавче провадження № 69178745 з примусового виконання виконавчого листа у справі №160/20070/21, виданого 17 травня 2022 року.
04 листопада 2022 року позивач звернувся до суду першої інстанції із заявою у порядку статті 383 КАС України, доводи якої ґрунтуються на тому, що суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі № 160/20070/21 не вчинено жодних дій на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 жовтня 2020 року по 30 грудня 2021 року, без урахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 , поданої у порядку статті 383 КАС України, суд першої інстанції не встановив у діях ІНФОРМАЦІЯ_1 ознак протиправності щодо невиконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року у справі №160/20070/21, оскільки вказане рішення суду виконане відповідачем у повному обсязі 20 квітня 2022 року, що підтверджується платіжним дорученням № 724 від 20 квітня 2022 року.
29 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Третього апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою на ухвалу суду першої інстанції, постановлену за наслідками розгляду заяви, поданої у порядку статті 383 КАС України.
Ухвалою від 09 січня 2023 року суд апеляційної інстанції відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .
Слід зауважити, що на час відкриття апеляційного провадження норми КАС України не містили прямих чи опосередкованих вказівок щодо можливості оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви, поданої у порядку статті 383 КАС України. Зокрема, така ухвала не була зазначена у переліку ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду, який наведено у статті 294 КАС України.
Зважаючи на це, суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові від 25 січня 2023 року зробив висновок, що у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 слід було відмовити відповідно до приписів пункту 1 частини першої статті 299 КАС України, оскільки скаргу подано на судове рішення, що не підлягає апеляційному оскарженню.
Однак ураховуючи, що статтею 305 КАС України не передбачено закриття апеляційного провадження у випадку його помилкового відкриття судом, Третій апеляційний адміністративний суд дійшов висновку, що ухвалу суду першої інстанції необхідно залишити без змін.
У цьому контексті Верховний Суд звертає увагу, що положеннями статті 308 КАС України (у редакції на час прийняття апеляційним судом оскаржуваної постанови) окреслено межі перегляду судом апеляційної інстанції і визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення закріплені у статті 315 КАС України, згідно з пунктом 1 частини першої якої за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У свою чергу, статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З наведених норм процесуального закону слідує, що апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо установить правильність встановлення судом першої інстанції усіх обставин справи та додержання норм матеріального і процесуального права. 
Тобто, суд апеляційної інстанції на підставі наявних у справі та додатково поданих доказів повинен перевірити дотримання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Понад те, у справі, що розглядається, Третій апеляційний адміністративний суд застосував формальний підхід до апеляційного перегляду ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2022 року, адже взагалі не перевіряв законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, натомість обмежився виключно мотивами не можливості закриття апеляційного провадження, як помилково відкритого.
Отже, суд апеляційної інстанції усунувся від апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали, залишивши її без змін з формальних підстав, що суперечить принципу забезпечення права на апеляційний перегляд справи, оскільки фактично апеляційний перегляд судового рішення не відбувся.
На тлі цього колегія суддів наголошує, що суди повинні беззаперечно дотримуватися положень процесуального закону при здійсненні своїх повноважень, позаяк у протилежному випадку нівелюватиметься сама суть адміністративного судочинства.
У даному випадку позивач, оскарживши в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції від 16 листопада 2022 року, правомірно очікував, що суд апеляційної інстанції перегляне вказаний судовий акт і встановить його незаконність. Понад те, Третій апеляційний адміністративний суд не дотримався вимог процесуального закону при реалізації повноважень, визначених статтею 315 КАС України, оскільки прийняв постанову про залишення оскаржуваної ОСОБА_1 ухвали місцевого суду без змін, не здійснивши фактично її перегляду в апеляційному порядку, як того вимагають вищенаведені положення КАС України.
У підсумку можна виснувати, що ухвала Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 160/20070/21 не переглядалася в апеляційному порядку відповідно до норм КАС України.
Своєю чергою, суд касаційної інстанції також позбавлений можливості здійснити касаційний перегляд ухвали суду першої інстанції з огляду на положення статті 328 КАС України, якими закріплено можливість касаційного оскарження рішень та ухвал суду першої інстанції лише після їх перегляду в апеляційному порядку.
Водночас у цій справі склалася ситуація, коли постанова суду апеляційної інстанції узагалі не містить норм права та висновків, які можуть бути предметом оцінки Верховним Судом.
Тому, з метою дотримання норм процесуального закону та здійснення належного касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень щодо правильності застосування норм матеріального і процесуального права, існує необхідність повернення справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд для здійснення нового апеляційного перегляду ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2022 року.
У контексті наведеного колегія суддів звертає увагу на положення статті 3 КАС України у взаємозв`язку із Рішенням Конституційного Суду України від 01 березня 2023 року № 2-р(II)/2023 у справі № № 3-27/2022(54/22)) за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) приписів частини першої статті 294, частини шостої статті 383 КАС України, де Суд вказав, що законодавець, ухваливши оспорювані приписи Кодексу, якими не встановив права на апеляційне оскарження ухвали суду про залишення без задоволення заяви, поданої порядком статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, діяв свавільно, оскільки не врахував її юридичних наслідків для особи-позивача та не запровадив інших дієвих механізмів захисту і поновлення порушених прав, свобод, інтересів особи-позивача, яка судовим порядком домагається виконання судового рішення, ухваленого на її користь.
Стосовно аргументів ОСОБА_1 про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права в частині залишення апеляційної скарги без руху через несплату судового збору та розгляду справи без його участі колегія суддів зауважує наступне.
Так, в апеляційній скарзі на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 160/20070/21 позивач вказував, що є учасником бойових дій і звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», надавши копію відповідного посвідчення, згідно з яким має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.
Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.
Правовий статус ветеранів війни, до яких належать учасники бойових дій, визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
У статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» закріплені пільги учасникам бойових дій та гарантії їх соціального захисту, а у частині другій статті 22 цього Закону встановлено, що ветерани війни та особи, на яких поширюється дія цього Закону, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.
Аналіз пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у сукупності з частиною другою статті 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» дає підстави дійти висновку, що учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору стосовно пільг, прав та гарантій, закріплених законодавством саме через набуття такого статусу.
Отже, сама по собі наявність статусу учасника бойових дій не гарантує звільнення від сплати до бюджету судового збору з усіх спорів.
Тож, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» суд має зважити на предмет та підстави позову; перевірити чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Аналогічна правова позиція щодо застосування та тлумачення пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/311/19 (провадження № 11-795заі19) та від 12 лютого 2020 року у справі №545/1149/17 (провадження № 14-730цс19), а також у постановах Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 240/8644/20, від 16 лютого 2022 року у справі № 560/4971/21, від 26 травня 2022 року у справі № 640/14577/20, від 08 березня 2023 року у справі № 701/589/22 та багатьох інших.
У цій справі позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто не стосуються питань його соціального захисту саме як учасника бойових дій, про які йдеться у статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Отже, відповідно до вимог пункту 1 частини п`ятої статті 296 КАС України скаржник повинен сплачувати судовий збір по даній справі.
Судом апеляційної інстанції вказано на зазначені обставини та залишено апеляційну скаргу без руху для подання документу про сплату судового збору. 
Також в апеляційній скарзі ОСОБА_1 заявляв клопотання про розгляд справи за його участю.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З матеріалів справи слідує, що в ухвалі від 09 січня 2023 року Третій апеляційний адміністративний суд вирішив клопотання позивача про розгляд справи за його участю та відмовив у його задоволенні, призначив справу до розгляду в порядку письмового провадження.
Окрім того, в оскаржуваній постанові від 25 січня 2023 року суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів у порядку письмового провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 КАС України, оскільки ухвала суду першої інстанції від 16 листопада 2022 року постановлена в порядку письмового провадження. 
За таких обставин колегія суддів не знайшла підтвердження доводам скаржника про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.
Ураховуючи вищезазначене та приписи статті 353 КАС України, колегія суддів дійшла висновку, що касаційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2023 року скасувати, а справу направити до цього ж суду на новий розгляд.
Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції необхідно переглянути ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2022 року в межах, визначених статтею 308 КАС України, та прийняти судове рішення, яке відповідатиме вимогам статті 242 КАС України.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2023 року у справі №160/20070/21 скасувати.
Справу №160/20070/21 направити до Третього апеляційного адміністративного суду на новий судовий розгляд.
Судові витрати не розподіляються.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді | В.М. Соколов Л.О. Єресько   А.Г. Загороднюк