Постанова                                       
Іменем України                           
 
30 серпня 2023 року                                                                     
м. Київ
                                                                                                           
справа № 686/17191/21
провадження № 61-13254св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І., 
суддів: Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Пророка В. В.,                    Сердюка В. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 серпня 2022 року у складі судді Карплюка О. І. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 09 листопада 2022 року у складі колегії суддів: П`єнти І. В., Корніюк А. П., Гринчука Р. С.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив:
- стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики № 023 від 09 січня 2020 року та додатковою угодою № 1 від 06 лютого 2020 року до договору позики у розмірі                       120 000 доларів США, а також проценти у розмірі 36 100,79 доларів США, 3 % річних у розмірі 1 844,38 доларів США та пеню у розмірі 120 000 доларів США, всього -                    277 945,17 доларів США. 
- у рахунок погашення заборгованості за договором позики № 023 від 09 січня                  2020 року та додатковою угодою № 1 від 06 лютого 2020 року до договору позики на загальну суму 277 925,45 доларів США звернути стягнення на нерухоме майно відповідно до договору іпотеки від 09 січня 2020 року, укладеного між                   ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , від імені якого діяв ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу                    Новченковим І. В. за реєстром № 49, а саме:
- на мотель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 1 520,4 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 883104168101, який належить ОСОБА_5 на праві приватної власності; 
- земельну ділянку площею 0,3178 га, кадастровий номер 6825086700:01:006:0297, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1972111568250, яка належить ОСОБА_5 на праві приватної власності шляхом проведення прилюдних (електронних) торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною предмета іпотеки для подальшої реалізації на рівні не нижчому 2 558 948 грн за мотель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1 520,4 кв. м та 1 815 406 грн за земельну ділянку площею 0,3178 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , якій присвоєно кадастровий номер: 6825086700:01:006:0297, але в будь-якому випадку за ціною, що реально склалася на ринку на момент його реалізації та є реальною щодо його відчуження за грошові кошти на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій;
- відповідно до частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України зазначити у резолютивній частині рішення наступні формулювання: 1) «Органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нарахувати, починаючи                           з 16 липня 2021 року і до моменту виконання цього рішення: пеню на суму основної заборгованості за договором позики № 023 від 09 січня 2020 року та додатковою угодою № 1 від 06 лютого 2020 року до договору позики за такою формулою:                       С * ВП *Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, ВП - відсоток пені, зазначений в договорі (1 відсоток від суми боргу за кожен день прострочення), Д - кількість днів прострочення, і стягнути отриману суму пені солідарно з ОСОБА_2 ,                       ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 ». 2) «Органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нарахувати, починаючи                            з 16 липня 2021 року і до моменту виконання цього рішення: 3 % річних на суму основної заборгованості за договором позики № 023 від 09 січня 2020 року та додатковою угодою № 1 від 06 лютого 2020 року до договору позики за такою формулою: С * 3 * Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення, і стягнути отриману суму 3 % річних солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 ».
В обґрунтування позову зазначив, що 09 січня 2020 року між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником) укладено договір позики                   № 023 та 06 лютого 2020 року додаткову угоду № 1, за умовами яких позичальнику було надано позику у сумі 120 000 доларів США з кінцевим терміном її повернення                          до 09 січня 2021 року та з оплатою 30 % річних та пені у розмірі 1 % від суми боргу за кожен день прострочення. 
На підтвердження отримання коштів ОСОБА_2 власноручно були складені розписки, за якими ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 120 000 доларів США та отримані кошти зобов`язався повернути в термін до 09 січня 2021 року у готівковій формі в доларах США відповідно до умов договору позики.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, 09 січня              2020 року між ОСОБА_1 (іпотекодержателем) та ОСОБА_5 (іпотекодавцем), від імені якого діяв ОСОБА_3 , укладено договір іпотеки, за яким іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю в якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника ( ОСОБА_2 ) за основним договором (договір позики № 023 від 09 січня 2020 року, а також будь-яких додаткових договорів до нього) наступне майно: мотель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 1 520,4 кв. м; земельну ділянку площею 0,3178 га, кадастровий номер: 6825086700:01:006:0297, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Також з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики № 023 від 09 січня 2020 року та додатковою угодою № 1 від 06 лютого 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 було укладено договори поруки від 07 лютого 2020 року та 14 червня 2020 року. Поручителі зобов`язалися солідарно відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов`язань перед кредитором за договором позики у повному обсязі таких зобов`язань.
Незважаючи на направлені ОСОБА_2 вимоги з проханням виконати свої грошові зобов`язання від 17 лютого 2021 року та 19 березня 2021 року, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав.
Також зазначив, що вимоги про усунення порушення з проханням виконати грошові зобов`язання ОСОБА_2 направлялися також ОСОБА_5 (вимоги                         від 17 лютого 2021 року та від 03 квітня 2021 року), ОСОБА_3 (вимоги                               від 17 лютого 2021 року та від 03 квітня 2021 року) та ОСОБА_4 (вимоги                       від 17 лютого 2021 року та від 19 березня 2021 року).
Однак, вимоги були проігноровані як боржником, так і поручителями та іпотекодавцем, а грошові зобов`язання ОСОБА_2 перед ним залишаються невиконаними в повному обсязі.
Зазначав, що має право вимагати 30 % річних за користування позикою, що передбачені договором позики та сплату 3 % річних і пені.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області рішенням від 09 серпня 2022 року позов задовольнив частково.
Стягнув солідарно із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1  заборгованість за договором позики в сумі                                120 000 доларів США, проценти від суми позики в розмірі 36 100,79 доларів США,                  3 % від простроченої суми в розмірі 1 844,38 доларів США та пеню в розмірі                           10 000 доларів США.
У рахунок погашення вказаної заборгованості звернув стягнення на нерухоме майно відповідно до договору іпотеки від 09 січня 2020 року, укладеного між                       ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , а саме: на мотель, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 1 520,4 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 883104168101) та на земельну ділянку площею 0,3178 га, яка знаходиться за цією ж адресою, з кадастровим номером 6825086700:01:006:0297 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1972111568250), які належать ОСОБА_5 на праві приватної власності, шляхом проведення прилюдних (електронних) торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною предмета іпотеки для подальшої реалізації на рівні не нижчому 2 558 948 грн за мотель та 1 815 406 грн за земельну ділянку, але в будь-якому випадку за ціною, що реально склалася на ринку на момент його реалізації та є реальною щодо його відчуження за грошові кошти на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
В решті позовних вимог відмовив.
Стягнув із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі по 1 719,70 грн з кожного.
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позичальник не виконав взятих на себе зобов`язань за договором позики та додатковою угодою до нього, тому заборгованість з урахуванням процентів, визначених договором, 3 % річних та пені  підлягають солідарному стягненню з боржника та поручителів, які зобов`язалися нести солідарну відповідальність.
Разом з тим, зменшуючи розмір пені, визначений статтею 551 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що розмір пені значно перевищує суму позики, а тому на думку суду, її розмір слід зменшити до 10 000 доларів США.
Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області додатковим рішенням                   від 16 серпня 2022 року стягнув із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі по 4 312,50 грн з кожного.
Хмельницький апеляційний суд постановою від 09 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Керницькою О. В. , задовольнив частково.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 серпня 2022 року змінив, виключив з абзацу 2 резолютивної частини рішення суду посилання суду на стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_5 .
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 серпня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені скасував та ухвалив в цій частині нове судове рішення.
Стягнув солідарно із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь  ОСОБА_1 120 000 доларів США пені.
Змінив розподіл судових витрат.
Стягнув з  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь  ОСОБА_1 по 7 093,75 грн судового збору з кожного.
В решті рішення суду першої інстанції залишив без змін.
Виключаючи з абзацу 2 резолютивної частини рішення суду посилання суду на стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_5 апеляційний суд виходив з того, що стягуючи в солідарному порядку суму заборгованості за договором позики і з майнового поручителя ОСОБА_5 , суд першої інстанції не врахував, що у даному випадку існує два зобов`язання: основне, за яким право вимоги відноситься до боржника і не стосується майнового поручителя і іпотечне, де майновий поручитель виступає стороною договору (іпотекодавцем) і лише на його майно іпотекодержатель має право звернути стягнення. Майновий поручитель не є зобов`язаною стороною (боржником) за основним договором, розмір його зобов`язання перед іпотекодержателем не може перевищувати вартості предмета іпотеки.
Скасовуючи рішення місцевого суду в частині стягнення пені та приймаючи в цій частині нову постанову апеляційний суд виходив з того, що розмір пені, визначений позивачем до стягнення в сумі 120 000 доларів США не перевищує розмір позики (120 000 доларів США) та відповідає принципу пропорційності у цивільному судочинстві, з врахуванням того, що позивач має право на стягнення пені в розмірі 224 400 доларів США за період з 10 січня 2021 року до 15 липня 2021 року, тому суд першої інстанції помилково зменшив розмір до 10 000 доларів США. 
Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення з поручителів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно з боржником                       ОСОБА_2 на користь позивача суми позики, процентів за користування грошовими коштами та 3 % річних в апеляційному порядку не оскаржувалося, тому не переглядалося апеляційним судом. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У грудні 2022 року представник ОСОБА_3 - адвокат Левченко А. О. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 серпня 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 09 листопада 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати і постановити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову в частині стягнення пені.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, та, зокрема вказує, що суди застосували норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду                        від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі                      № 310/11534/13-ц та у постанові Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18, згідно з якими право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, а також обумовлену в договорі неустойку за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Таким чином, нарахування позивачем пені за період з 10 січня 2021 року                             до 15 липня 2021 року на підставі пункту 3.1 договору позики є необґрунтованим, оскільки в такому разі гарантії належного виконання зобов`язання закріплені в частині другій статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення неустойки (пені), тому суди дійшли помилкового висновку про наявність підстав для стягнення пені за період з 10 січня 2021 року до 15 липня 2021 року.
Крім того, суди, ухваливши рішення про стягнення пені в іноземній валюті, не врахували висновку щодо застосування норми права, який наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі                                                   № 761/26293/16-ц, згідно з яким пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України.
Суди попередніх інстанцій не з`ясували наявність понесених позивачем збитків внаслідок порушення відповідачем прийнятих на себе грошових зобов`язань, їх розмір та наявність інших негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання.
Незважаючи на наявність істотних обставин, які мають значення, зокрема, те, що грошове забезпечення було забезпечено іпотекою на яку рішенням суду звернено стягнення, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив обставин неможливості зменшення нарахованої позивачем пені на підставі частини першої статті 551 ЦК України.
Також судами під час розгляду справи не враховано правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц,                    від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, від 12 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17, від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18,                                  від 06 листопада 2018 року у справі № 913/89/18, від 04 грудня 2018 року у справі        № 916/65/18, від 03 липня 2019 року у справі № 917/791/18, від 22 жовтня 2019 року у справі № 904/5830/18, від 15 липня 2020 року у справі № 185/1265/17,                                  від 28 травня 2020 року у справі № 355/680/17, від 15 грудня 2020 року у справі                   № 754/136/16, від 15 квітня 2020 року у справі № 367/3875/16-ц, від 29 вересня      2021 року у справі № 756/1853/15-ц, від 27 лютого 2019 року у справі                                    № 175/3235/16, від 22 грудня 2021 року у справі № 757/47199/18.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У березні 2023 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Керницької О. В. надійшов до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому заявник просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що доводи заявника про ухвалення судових рішень без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах є помилковими, оскільки зміст правовідносин, їх предмет, підстави, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у вказаних заявником справах і у цій справі є різними; у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, тобто, дійшли певних конкретних висновків з урахуванням наданих сторонами усіх доказів, що виключає подібність правовідносин у вказаних справах за змістовним критерієм.
На час розгляду справи грошові зобов`язання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перед ОСОБА_1 , що виникли на підставі договору позики є невиконаними в повному обсязі.
Заявник помилково ототожнює поняття та правову природу неустойки (пені), яка застосовується за порушення боржником виконання зобов`язання і розмір якої закріплено у договорі, із поняттям та правовою природою відсотків за користування коштами.
Постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі                       № 761/26293/16-ц, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, є нерелевантною до спірних правовідносин, оскільки спір у зазначеній справі стосувався стягнення коштів за договором банківського вкладу, а не договору позики, у зв`язку з тим, що пеня за невиконання договору банківського вкладу нараховується на підставі Закону України «Про захист прав споживачів».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                            № 373/2054/16-ц викладено висновок щодо виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті. Відповідно до цієї постанови як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є лише правом суду, а за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Заявлена до стягнення сума пені не перевищує розмір основного боргового зобов`язання, оскільки позивач самостійно та добровільно зменшив суму пені до суми основного боргу.
Крім того, у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про наявність інших обставин, які мають істотне значення відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 02 лютого 2023 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області.
Справа № 686/17191/21 надійшла до Верховного Суду 20 лютого 2023 року.
Верховний Суд ухвалою від 07 серпня 2023 року справу призначив до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником) 09 січня 2020 року укладено договір позики № 023, згідно з пунктом 1.1 якого позикодавець передає позичальникові позику в сумі 60 000 доларів США, що станом на день укладення договору еквівалентно 1 458 000 грн, а позичальник зобов`язується повернути отриману суму в строки і у порядку, зазначеному у договорі.
Позикодавець має право на отримання від позичальника відсотків від суми позики в розмірі 30 % річних (пункт 1.2 договору позики).
Повернення суми позики здійснюється позичальником в термін до 09 січня                    2021 року. Позичальник повертає суму позики в готівковій формі (пункт 2.3 договору позики).
Згідно з пунктом 3.1 договору позики у випадку порушення позичальником терміну повернення позики, відповідно до пункту 2.3 цього договору, позичальник буде зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу, а також пеню у розмірі 1 відсотка від суми боргу за кожен день прострочення.
Між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником)                             06 лютого 2020 року було укладено додаткову угоду № 1 до договору позики № 023 від 09 січня 2020 року, згідно з якою пункт 1.1 договору позики викладено у наступній редакції: «За даним договором позикодавець передає позичальникові позику в сумі 120 000 доларів США, що станом на день укладення договору еквівалентно 2 916 000 грн, а позичальник зобов`язується повернути отриману суму в строки і у порядку, зазначеному у даному договорі». Інші умови договору позики не змінені даною угодою, залишаються незмінними.  
На підтвердження отримання коштів 09 січня 2020 року та 06 лютого 2020 року ОСОБА_2 власноручно були складені розписки, за якими ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в загальній сумі                                               120 000 доларів США та отримані кошти зобов`язався повернути в термін                             до 09 січня 2021 року у готівковій формі в доларах США відповідно до умов договору позики.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики                            та додатковою угодою до нього 07 лютого 2020 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та 14 червня 2020 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договори поруки, відповідно до пункту 2 яких у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу та відсотків.
Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики                           09 січня 2020 року та додатковою угодою до нього між ОСОБА_1 (іпотекодержателем) та ОСОБА_5 (іпотекодавцем), від імені якого діяв ОСОБА_3 , укладено договір іпотеки, а 06 лютого 2020 року - договір про внесення змін до договору іпотеки, за яким іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю в якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника ( ОСОБА_2 ) за основним договором (договір позики № 023 від 09 січня                          2020 року, а також будь-яких додаткових договорів до нього) наступне майно: мотель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 1 520,4 кв. м; земельну ділянку площею 0,3178 га, кадастровий номер: 6825086700:01:006:0297, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відповідні відомості про обтяження та іпотеку внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
17 лютого 2021 року, 19 березня 2021 року, 03 квітня 2021 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , направлялися вимоги про усунення порушень, в яких заявник просив виконати порушені зобов`язання у тридцятиденний строк з моменту отримання цієї вимоги. У разі невиконання цієї вимоги та несплати заборгованості буде звернено стягнення на мотель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,3178 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , якій присвоєно кадастровий номер 6825086700:01:006:0297, які є предметом іпотеки за договором іпотеки, посвідченим 09 січня 2020 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Новченковим І. В. за реєстровим № 49.
Грошові зобов`язання за договором позики виконані не були.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відповідно до частини першої статті 367, частини першої статті 368 ЦПК України               суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає, з огляду на таке.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).
Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.
З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Судами встановлено та не заперечувалося сторонами, що позичальник належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики, тому суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про наявність підстав для солідарного стягнення заборгованості за договором позики, процентів за користування грошовими коштами та 3 % річних, у зв`язку з неналежним виконанням взятих на себе позичальником зобов`язань.
За змістом статей 546, 548, 549 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов`язання.
Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).
Установивши, що позичальник не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за договором позики, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що позивач має право на стягнення пені, визначеної умовами договору.
Разом з тим, Верховний Суд не може погодитися з висновками апеляційного суду в частині розміру визначеної ним пені, з таких підстав.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони закон може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
За змістом статей 546, 548, 549 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов`язання.
Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язанням.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір установлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).
У разі, якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (частина третя статті 551 ЦК України).
Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням наведених норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.
Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постановах        від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19),                    від 28 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). 
Судова практика щодо зменшення розміру неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, є сталою і послідовно застосовується судами. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 червня 2019 року у справі                               № 761/9584/15-ц та від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 також зазначила про зменшення розміру неустойки, якщо він є завищеним порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.
Однак указані критерії є загальними і не спрямовують сторони на звернення уваги та надання доказів щодо існування інших обставин, а суд - на можливість обґрунтувати зменшення розміру неустойки.
Частина третя статті 551 ЦК України визначила такі підстави для її застосування: значне перевищення розміру неустойки заявленому розміру збитків; наявність інших обставин, які мають істотне значення.
Тобто перелік для застосування зазначеної норми не вичерпний і не конкретизований. При застосуванні частини третьої статті 551 ЦК України суди в основному керуються обставинами конкретної ситуації, внутрішнім переконанням, а також принципами розумності, справедливості і пропорційності у цивільному судочинстві.
При розгляді питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суди мають об`єктивно оцінити, чи є такий випадок винятковим у конкретний справі, з огляду на: інтереси сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання; причину (причини) неналежного виконання або невиконання зобов`язання; незначність прострочення виконання; наслідки порушення зобов`язання; невідповідність розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам; поведінку винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків); інші обставини, які притаманні конкретній справі.
При цьому потрібно взяти до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень ЦК України вважаються, зокрема: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання).
Тобто залежно від виду зобов`язання різняться й критерії застосування норми про можливість зменшення судом розміру неустойки.
Суди мають виходити з обставин конкретної справи, враховувати передбачені частиною третьою статті 2 ЦПК України основні засади цивільного судочинства, зокрема змагальність сторін, диспозитивність, пропорційність, а також передбачені частиною шостою статті 3 цього Кодексу принципи справедливості, добросовісності та розумності.
З аналізу зазначеного можна виділити такі критерії, які суди повинні враховувати при застосуванні частини третьої статті 551 ЦК України: значне перевищення розміру неустойки заявленому розміру збитків (співмірність); наявність інших обставин, які мають істотне значення, якими, зокрема, можуть бути: ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання; наслідки порушення зобов`язання; поведінка винної сторони щодо вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні.
Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (стаття 11 ЦПК України).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року у справі № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Визначаючи розмір неустойки, яка підлягає стягненню з відповідачів, суд першої інстанції правильно застосував частину третю статті 551 ЦК України і зменшив розмір неустойки до 10 000 доларів США.
Зазначений розмір неустойки відповідає засадам розумності, добросовісності та справедливості.
Апеляційний суд викладеного вище не врахував, неправильно застосував положення частини третьої статті 551 ЦК України, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про стягнення неустойки у розмірі 120 000 доларів США. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Суд першої інстанції, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, правильно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача неустойки в розмірі 10 000 доларів США.
Постанова апеляційного суду в означеній частині не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права та правильно застосовані норми матеріального права. 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені повно, але апеляційним судом допущено помилку в застосуванні норм матеріального та процесуального права, судове рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення пені, відповідно до статті 413 ЦПК України, підлягає скасуванню із залишенням в означеній частині в силі рішення суду першої інстанції.  
 
Щодо судових витрат
Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу задоволено частково, тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (зміненої суми пені) судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 8 980,12 грн.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Постанову Хмельницького апеляційного суду від 09 листопада 2022 року скасувати та залишити в силі рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 серпня 2022 року.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання касаційної скарги в розмірі 8 980 (вісім тисяч дев`ятсот вісімдесят) гривень                    12 копійок. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
ГоловуючийА. І. Грушицький    Судді:І. В. Литвиненко     Є. В. Петров    В. В. Пророк   В. В. Сердюк |