ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
Іменем України
25 липня 2023 року
м. Харків
справа № 638/6555/22
провадження № 22-ц/818/824/23
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді - Маміної О.В.,
суддів - Бурлака І.В., Яцина В.Б.,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 
відповідач Акціонерне товариство «Українські енергетичні машини»
розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українські енергетичні машини» про стягнення заборгованості з виплат, що випливають з трудових правовідносин, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені, -
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Сільченко Сергія Олександровича на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 02 березня 2023 року, постановлене суддею Тесліковою І.І., 
в с т а н о в и в:
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду, з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача суму невиплаченої заробітної плати за час простою в березні 2022 року у розмірі 30465,38 грн., суму не виплаченої компенсації за невикористану щорічну відпустку у розмірі 34966,93 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.06.2022 до дня вирішення справи, та вирішити питання щодо судових витрат.
Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 02 березня 2023 року позовні вимоги  ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українські енергетичні машини» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 14415 гривень 50 коп. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українські енергетичні машини» на користь ОСОБА_1 суму несплаченої компенсації за невикористану щорічну відпустку у розмірі 27 698 гривень 71 коп. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українські енергетичні машини» на користь держави судовий збір у сумі 469 гривні 58 коп. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українські енергетичні машини» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 276,98 грн., витрат на правову допомогу у розмірі 2793,00 грн., а всього у сумі 3069 гривні 98 коп. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представником ОСОБА_1 - адвокатом Сільченко С.О. подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги в повному обсязі. Розподілити судові витрати.
Апеляційна скарга вмотивована тим, що суд неповно з`ясував обставини справи щодо виникнення заборгованості із заробітної плати. Вирішуючи питання щодо розміру заборгованості суд взяв до уваги лише розрахунковий лист. Також суд невірно розтлумачив та застосував ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та невірно здійснив розрахунок середнього заробітку.
Відзив на апеляційну скаргу не надано.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд вважав необхідним стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану щорічну відпустку у загальному розмірі 42114,21 грн, а в іншій частині позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що порушення зобов`язання щодо розрахунку при звільненні сталося внаслідок ведення бойових дій та дії обставин непереборної сили, що на підставі частини 3 статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є підставою для звільнення роботодавця від відповідальності за цим зобов`язанням.
Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 , 20.06.2019 р. був прийнятий до Державного підприємства «Завод «Електроважмаш» на посаду головного метролога.
Відповідно до наказу Фонду державного майна України від 08.09.2021 р. № 570 та протоколу загальних зборів акціонерів AT «Укренергомашини» від 01.12.2021 р. № 31/2021 Акціонерне товариство «Завод «Електроважмаш» було реорганізовано з 01.12.2021 р. шляхом приєднання до Акціонерного товариства «Українські енергетичні машини».
02.01.2022 р. позивач був переведений на посаду начальника відділу технічного контролю генераторного та електротехнічного виробництва, а 31.05.2022 р. - звільнений з роботи за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) на підставі наказу від 31.05.2022 р. № 108.
31.05.2022 р. позивач звернувся із заявою до заступника Генерального директора AT «Укренергомашини», в якому просив надіслати поштовим відправленням розрахунковий лист, копію наказу про звільнення та належним чином оформлену трудову книжку. Цю заяву було направлено через мобільний застосунок Viber.
Листом від 03.06.2022 р. № 01/03/24-459 відповідач направив позивачеві трудову книжку та копію наказу від 31.05.2022 р. № 108. Розрахунковий лист відповідач не надіслав.
Ознайомившись із наказом про своє звільнення від 31.05.2022 р. № 108, позивач дізнався, що під час звільнення йому мала бути виплачена компенсація за невикористану відпустку. 
11.06.2022 р. позивач звернувся до головного бухгалтера відповідача з проханням провести розрахунок у зв`язку зі звільненням, надати довідку про заробітну плату для призначення допомоги по безробіттю. Проте відповіді на це звернення не отримав.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вважає, що станом на момент подання позову відповідач має заборгованість з виплати компенсації за невикористану відпустку під час звільнення у розмірі 34 966,93 гри. Сума середнього заробітку за час простою в розмірі 30456,38 грн та сума середнього заробітку за час затримки розрахунку в зв`язку із звільненням 160635,64 грн.
Згідно довідки АТ «Українські енергетичні машини» №40-285 від 18.07.2022 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 1443,90 грн. Середній заробіток погодинно складає 180,49 грн.
За період з 24.02.2022 по 31.03.2022 року ОСОБА_1 було нараховано за лютий 25950,66 грн та за березень 13333,33 грн.
Частиною 1 ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
За приписами ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок.
Отже, суд обґрунтовано стягнув на користь позивача заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 42114,21 грн.
Доказів на підтвердження наданого у позові розрахунку суду не надано.
Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України.

Разом з тим відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (далі Указ) в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року та діє до теперішнього часу.

Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Статтею 1 Закону України від 15 березня 2022 року №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ, тут і далі в редакції, яка була чинною на день видання оспорюваного наказу) передбачено, що цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43,44Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до підпункту 5 пункту 1 статті 6 Закону № 2136-ІХ в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно із пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 2136-ІХ главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

З огляду на вищевикладене положення Закону№ 2136-ІХ,які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю -мають пріоритет незастосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону № 2136-ІХ також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Торгово-промислова палата України листом від 28.02.2022 №2024.02.0-7.1 та сертифікатом №6300-22-1122 від 30.09.2022 засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереробної сили) військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану з 24.02.2022 строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про ведення воєнного стану в України». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).
Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що надані відповідачем докази доводять, що у період за який позивач просить стягнути середній заробіток (з 01.06.2022 по 02.03.2023) порушення зобов`язання щодо розрахунку при звільненні сталося внаслідок ведення бойових дій та дії обставин непереборної сили, що на підставі частини 3 статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є підставою для звільнення роботодавця від відповідальності за цим зобов`язанням.
Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Сільченко Сергія Олександровича залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 02 березня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.
Головуючий:                                                                О.В. Маміна
Судді:                                                                        І.В. Бурлака
В.Б. Яцина